Дата документу 22.05.2024 Справа № 336/1106/19

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/1106/19                                                  Пр. № 22-ц/807/916/24 	Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В. Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Кочеткової І.В., Онищенка Е.А.
розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» (надалі – ПрАТ «СГ «ТАС»), третя особа – ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с. 3-7), в якому просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування заподіяної майнової шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди в сумі 85723,03 грн., а також судовий збір в сумі 1341,43 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що близько 11 години 30 хвилин 26 травня 2018 року на регульованому перехресті вулиць Ігоря Сікорського та Арсенальної в м. Запоріжжі сталася дорожньо-транспортна пригода з участю належного йому автомобіля «Skоda Oktavia», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням позивача, який при зміні напрямку руху, а саме: при здійсненні повороту ліворуч, не надав перевагу у русі автомобілю, що рухався прямо у зустрічному напрямку, та вказаного автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням третьої особи ОСОБА_2 , який за наявності технічної можливості не вжив всіх заходів для зупинки транспортного засобу, внаслідок чого сталося зіткнення автомобілів. Зазначена подія, що сталася внаслідок порушень обох учасників дорожнього руху, спричинила технічні ушкодження автомобілю «Skоda Oktavia», державний номер НОМЕР_1 . Розмір отриманої транспортним засобом позивача шкоди обчислюється сумою в 171446,06 грн. у відповідності до ремонтної калькуляції № 07926_01 від 21.09.2018 року, які він витратив на проведення відновлювального ремонту. Винуватість позивача в порушенні правил безпечного руху підтверджують висновки в постанові судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2018 року, яка набрала законної сили, про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення через сплив строку притягнення до адміністративної відповідальності. Винуватість відповідача випливає із змісту призначеної в справі про адміністративне правопорушення за ознаками ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 судової автотехнічної експертизи, за висновками якої в діях ОСОБА_2 наявні порушення пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, що перебувають у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Постанова судді від 07.09.2018 року також констатує наявність порушень правил безпеки дорожнього руху, що перебувають у прямому зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, в діях третьої особи. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована відповідачем, тому позивач 30 травня 2018 року звернувся до страхової компанії з заявою про виплату страхового відшкодування, в задоволенні якої листом від 10.12.2018 року страховиком було відмовлено з посиланням на ту обставину, що в постанові судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2018 року в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 є умовивід судді про відсутність в діях ОСОБА_2 складу правопорушення, що передбачене ст. 124 КУпАП. 
Такий висновок страхової компанії є хибним, оскільки згадана постанова судді, хоча й не містить висновків про винуватість ОСОБА_2 , проте в ній немає і посилань на відсутність ознак порушень правил безпеки дорожнього руху в його діях, тобто питання поро його винуватість судом не вирішувалось, а провадження в справі було закрито на підставі ст. 38 КУпАП у зв`язку з закінченням строку накладення адміністративного стягнення. Між тим винуватість третьої особи встановлено висновком експертизи, тому це дає підстави зробити висновок про наявність обопільної вини в діях учасників дорожньо-транспортної пригоди, що призвели до її настання. Так як цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає частина вартості шкоди пропорційно до ступеню вини кожного із водіїв в сумі 85 723,03 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції  ОСОБА_3 (а.с. 46).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 51) відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року (а.с. 165-172) позовні вимоги ОСОБА_1 у цій справі задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» (ЄДРПОУ 30115243) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) шкоду у розмірі 85723,03 грн. 
Стягнуто з ПрАТ «СГ «ТАС» (ЄДРПОУ 30115243) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1241,43 грн. 
Позивач та третя особа із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПрАТ «СГ «ТАС» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 177-179) просило рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 судові витрати за подання апеляційної скарги.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 185).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 25 березня 2024 року (а.с. 191), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с. 192).
Оскільки, згідно зі ст. 368 ч. 1 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Відповідно до ст. 369 ч. 1 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
22 листопада 2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах. Так, КСУ визнав неконституційними пункти 1, 5 ч. 6 статті 19 Цивільного процесуального кодексу, які визначають, що малозначними справами є: 1 – справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб – тобто, станом на 2023 рік 268400,00 грн.; 5 – справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує 250 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто, 671000,00 грн. Зокрема, КСУ зазначив, що установлення у процесуальному законі розміру ціни позову як критерію для віднесення справи до категорії малозначних має бути ґрунтовано на принципові домірності, що зобов?язує державу визначити в Кодексі такий розмір ціни позову, який не буде надмірним для обраної мети та не спотворить розуміння справи як малозначної для особи. Разом з тим, визначені розміри ціни позову як критерії віднесення справи до категорії малозначних у сумах 268400,00 грн. та 671000,00 грн. є не лише значними, а й перевищують установлені в законі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб та мінімальної заробітної плати. Зокрема, визначений у пункті 1 ч. 6 статті 19 ЦПК розмір ціни позову перевищує 40 мінімальних заробітних плат та дорівнює 8 рокам одержання особою виплат у разі, якщо ці виплати дорівнюватимуть розміру прожиткового мінімуму. За пунктом 5 ціна позову перевищує 100 мінімальних заробітних плат та дорівнює 20 рокам одержання особою виплат у розмірі прожиткового мінімуму. Ці пункти утрачають чинність через 6 місяців із дня ухвалення КСУ цього Рішення, тобто, у травні 2024 року. До того часу Верховній Раді треба привести нормативне регулювання, установлене цими пунктами ЦПК у відповідність до Конституції та цього Рішення КСУ.
Позивач (поштове повідомлення від 29.03.2024 року – а.с. 195) та третя особа ОСОБА_2  (поштове повідомлення від 28.03.2024 року (а.с. 196) не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. 
В автоматизованому порядку 20.05.2024 року (а.с. 197-198) суддями Кочетковою І.В. та ОСОБА_4 у цій справі замінено суддів Маловічко С.В. (у зв`язку із звільненням останньої у відставку) та ОСОБА_5 (у зв`язку із тривалою відпусткою останньої). 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст. ст.15 - 16, 979, 980, 988, 992, 999, 1166, 1187 України, ст. ст. 3, 10, 59, 60, 88, 212-215, 256, 292, 294 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що близько 11 години 30 хвилин 26 травня 2018 року на регульованому перехресті вулиць Ігоря Сікорського та Арсенальної в м. Запоріжжі області сталася дорожньо-транспортна пригода з участю автомобіля «Skоda Oktavia», державний номер НОМЕР_1 , під керуванням позивача та автомобіля «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням третьої особи ОСОБА_2 .
Постановою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2018 року провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито на підставі ст. 38 КУпАП у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (копія а. с. 12-14). Означена постанова містить умовиводи про наявність в діях кожного з учасників дорожньо-транспортної пригоди порушень «Правил дорожнього руху», що перебувають у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, - в діях водія ОСОБА_1 – порушення пунктів 10.1, 16.6 ПДР, в діях водія ОСОБА_2 – пункту 12.3 ПДР. 
Особливості відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, встановлені ст. 1187 ЦК України, у відповідності до якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
У зв`язку з викладеним колісний транспортний засіб в розумінні ст. 1187 ЦК України є нічим іншим, як джерелом підвищеної небезпеки.
За змістом ст. 1187 ЦК шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, а із змісту ст. 1188 ЦК України випливає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Загальні правила відшкодування шкоди встановлені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, яку спричинено неправомірними діями майну особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що спричинила її.
Ст. 1194 ЦК України врегульовано відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність: особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З наведеного положення цивільного законодавства випливає, що обов`язок особи, винної у вчиненні порушення дорожнього руху, що призвело до ушкодження предметів матеріального світу, відшкодовувати спричинену її діями шкоду настає у випадку недостатності страхового відшкодування, отриманого потерпілим від страховика.
Вирішуючи вимоги позову до страховика, суд першої у цій справі правильно виходив із такого. 
Главою 67 ЦК України внормовано правовідносини, що витікають з договорів страхування. Зокрема, ст. 979 ЦК України містить поняття договору страхування, за яким одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 
Як випливає з преамбули вказаного Закону, він (Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності у відповідності до ст. 3 Закону є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Страховим випадком, за змістом ст. 6 Закону, є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. 
Згаданий судом Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. 
У відповідності до пункту 1.3 статті 1 Закону, яка містить визначення основних термінів, потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу.
Особами, відповідальність яких застрахована, в силу пункту 1.4 є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Забезпечений транспортний засіб згідно із пунктом 1.7 - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.
У відповідності до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
З наведених положень цивільного законодавства та законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів слідує, що сферою регулювання вказаних правових норм охоплюється цивільно-правова відповідальність власника (володільця, іншої особи, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом), а предметом такого страхування в силу ст. 980 ЦК України є відшкодування шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). 
За змістом договору страхування в формі полісу АМ 5648260 від 19 лютого 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПрАТ «СГ «ТАС», предметом цього договору є цивільна-правова відповідальність власника забезпеченого транспортного засобу - «Chevrolet Aveo», державний номер НОМЕР_2 , - за спричинену майну та здоров`ю потерпілих шкоду у зв`язку з використанням забезпеченого автомобіля (копія а.с. 43), тобто цей договір страхує відповідальність власника перед іншими особами, що випливає із семантики словосполучення «страхування відповідальності».
Наведене означає, що лише особи, які зазнали шкоди від дії забезпеченого транспортного засобу, мають право у встановленому законодавством порядку на отримання відшкодування шкоди, завданої у зв`язку з використанням цього засобу, а наявність цього договору повністю або частково звільняє особу, відповідальну за спричинення шкоди, від деліктної відповідальності.
Такою особою у випадку дорожньо-транспортної пригоди з участю забезпеченого транспортного засобу, який належить третій особі, є позивач, майну якого дорожньо-транспортною пригодою з участю забезпеченого транспортного засобу спричинено шкоду.
Порядок здійснення страхового відшкодування врегульований Розділом III Закону.
Зокрема, в ст. 22, що віднесена до вказаного розділу, зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 
Дії страховика після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), встановлені ст. 34 Закону, в силу якої страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (ч. 34.1. ст. 34).
За змістом п. 34.2. ст. 34 протягом десяти робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Якщо представник страховика не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. 
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, направлене потерпілим 30 травня 2018 року в порядку ст. 34 Закону, залишено страховиком без задоволення, що зумовило самостійне звернення позивача до суб`єкта господарювання за отриманням послуги зі здійснення відновлювального ремонту автомобіля, вартість якого обчислюється сумою в 171446,06 грн. (а.с. 36, 42, 43).
Таким чином, видатки позивача, спрямовані на відновлення майнових збитків, обчислюються сумою в 171446,06 грн.
Покладаючи на страховика вартість частини вказаних витрат, суд першої інстанції правильно виходив із такого.
Відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, внормовано ст. 1188 ЦК України, за змістом якої шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (1); за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується (2); за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (3).
З урахуванням наведеного положення цивільного законодавства, суд першої інстанції правильно виходив з того, що висновком судової автотехнічної експертизи № 61 від 20.07.2018 року встановлено наявність в діях кожного з учасників дорожньо-транспортної пригоди порушень «Правил дорожнього руху», що перебувають у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, - в діях водія ОСОБА_1 – порушення пунктів 10.1, 16.6 ПДР, в діях водія ОСОБА_2 – пункту 12.3 ПДР (копія а.с. 18-35), а це означає наявність вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України. 
Висновки про наявність вини в діях обох учасників ДТП в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвели до зіткнення автомобілів, містяться в постанові судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2018 року, яка набрала законної сили, і ці обставини в силу частини 6 ст. 82 ЦПК України враховує суд при розв`язанні спору щодо правових наслідків дій осіб-учасників дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, спричинена вказаною подією шкода має відшкодовуватися винними у спричиненні шкоди особами у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. 
Вирішуючи питання про розмір частки відповідальності кожного з водіїв, суд першої інстанції правильно вважав, що кожен з учасників пригоди, як ОСОБА_1 , який в порушення п. 16.6 «Правил дорожнього руху України» (при повороті наліво на регульованому перехресті не надав переваги у русі автомобілю, який рухався у зустрічному напрямку прямо), так і ОСОБА_2 , який, маючи технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді як шляхом гальмування, так і шляхом безпечного об`їзду перешкоди без зменшення швидкості, всупереч вимог пункту 12.3 «Правил…» своєчасних заходів для запобігання даній дорожньо-транспортній пригоді не вжив, вчинили однакові за тяжкістю порушення правил безпеки руху, тому мають відповідати за спричинену шкоду в рівних частках, тобто нести відповідальність в розмірі частини заподіяної шкоди (належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, зокрема відповідний висновок експерта саме про розміри часток у шкоді в залежності від тяжкості порушення кожного із учасників ДТП тощо та стороною відповідача суду у цій справі не надані).
І так як цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2  застрахована, то суд першої інстанції правильно вважав, що присуджену йому частину відповідальності за спричинену шкоду в розмірі 85723,03 грн. (а.с. 43, в межах ліміту, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні) належить покласти на відповідача ПрАТ «СГ «ТАС», що є страховиком відповідальності третьої особи – ОСОБА_2 .
Дійшовши означеного висновку, суд першої інстанції правильно відкинув твердження відповідача про відсутність підстав для сплати страхового відшкодування, оскільки постанова судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2018 року (копія а.с. 16) містить умовивід про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення, що передбачене статтею 124 КУпАП, що, на думку страховика, свідчить про відсутність вини в його діях, виходячи з такого.
По-перше, означена постанова не містить висновку про відсутність у діях ОСОБА_2 складу правопорушення, а лише містить висновки судді про те, що вона (суддя) не вдається до оцінки доказів винуватості особи, що притягується до адміністративної відповідальності, через закриття провадження у зв`язку зі спливом строків притягнення до відповідальності.
По-друге, висновки про винуватість  ОСОБА_2  наявні в іншій згаданій судом постанові судді (від 07.09.2018 року), що набрала законної сили (копія а.с. 12-15), і ці висновки, як вже зазначив суд, є обов`язковими для суду в розумінні частини 6 ст. 82 ЦПК України.
Вирішуючи питання про розмір шкоди, що спричинено транспортному засобу відповідача, суд першої інстанції правильно виходив з такого.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України,оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за особою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного виплаває, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення порушеного права.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, відмова страховика у виплаті страхового відшкодування зумовила його утримання від вчинення дій з оцінки розміру спричиненої шкоди, у зв`язку з чим потерпілий самостійно звернувся до суб`єкта господарювання в сфері ремонтно-транспортних послуг та здійснив відновлювальний ремонт автомобіля.
Витрати, які фактично поніс позивач, і є прямою дійсною шкодою, що він зазнав як власник пошкодженого майна, і ці втрати є збитками в сенсі ст. 22 ЦК України, тому повинні бути відшкодованими.
Неможливість проведення призначеної судом експертизи, про що повідомив експерт у зверненні від 10.02.2021 року, зумовлена тим, що автомобіль «Skоda Oktavia», державний номер  НОМЕР_1 , на момент проведення дослідження відремонтований (а.с. 146-147).
Проте, відсутність експертної оцінки вартості спричиненої шкоди не має посягати на право позивача на відшкодування шкоди, тому суд першої інстанції, як вже зазначено, за вказаних обставин приймає до уваги відомості про вартість вже здійсненого позивачем відновлювального ремонту, заборони проведення якого у випадку офіційної відмови у виплаті страхового відшкодування законом не передбачено, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 6 липня 2018 року в справі № 924/675/17, які підлягають врахуванню загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
У разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, заподіяної власнику транспортного засобу, суду необхідно виходити з фактичної суми, встановленої висновком судової авто-товарознавчої експертизи або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. Звіт про оцінку транспортного засобу – лише попередній оціночний документ, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ, а реальним підтвердженням виплати страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт з ремонту автомобіля платником ПДВ. 
Суд першої інстанції правильно встановив, що позивач у цій справі при вищевикладених обставинах документально підтвердив розмір і оплату проведеного ремонту автомобіля, вартість якого визначена виконавцем робіт (СТО) з урахуванням ПДВ. Таким чином, у страховика у зв`язку з настанням страхового випадку виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з понесенням витрат на оплату ремонту автомобіля.
Доводи апеляційної скарги ПрАТ «СГ «ТАС» є такими, що фактично дублюють доводи відзиву на позовну заяву позивача у цій справі у суді першої інстанції (а.с.64-68), яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. 
Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку він та його представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). 
Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). 
Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідача ПрАТ «СГ «ТАС», передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні. 
Сторона відповідача не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача. 
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). 
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані. 
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. 
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. 
Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України. 
Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови відповідачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом складений 22.05.2024 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Кочеткова І.В.	Онищенко Е.А.