ПОСТАНОВА 
Іменем України

05 червня 2024 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 383/1086/23
провадження № 22-ц/4809/837/24 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л.М., Карпенка О.Л.,
за участю секретаря судового засідання Гончар О.В.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Державне підприємство «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України,
розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 лютого 2024 року та додаткове рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2024 року у складі судді Адаменко І.М.
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України (далі ДП ДГ «Червоний землероб») про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту). В подальшому збільшила позовні вимоги до відповідача та доповнила їх вимогами про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначала, що 14 жовтня 2021 року вона була прийнята на роботу, а 22 травня 2023 року директором підприємства А.Вовком підписано Наказ № 48-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), яким її було звільнено на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. 
Вказувала, що Наказ, рішення комісії по трудовим спорам та оригінал трудової книжки їй було надіслано відповідачем засобами поштового зв`язку, які вона отримала 30.05.2023. 
Позивач вважає своє звільнення незаконним та безпідставним.
Зазначала, що підставою для винесення даного наказу відповідач вказав Акт відсутності працівника на роботі без поважних причин від 08.05.2023. Однак відповідачем не враховано, що вона була відсутня на роботі у вказаний день з поважних причин. В своїх поясненнях вона повідомила, що 08 травня 2023 року не з?явилась на роботу в зв?язку із хворобою дитини 2019 року народження. Телефоном вона попередила керуючого відділом № 2 Касьянова С.В. про дану ситуацію. Підтвердженням хвороби дитини є лікарняний, який було відкрито 09 травня 2023 року.
З урахуванням доповнень до позову та його уточнень, просила визнати протиправним та скасувати наказ ДП ДГ «Червоний землероб» від 22 травня 2023 року за № 48-к, про припинення з нею трудового договору (контракту) на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, поновити на попередній посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100 000 моральної шкоди.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 лютого 2024 року позов задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України № 48-к (розпорядження) від 22 травня 2023 року, про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 , на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, за прогул без поважних причин.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді підсобного робітника виробничо-господарського відділу Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України.
Стягнуто з Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 75822,72 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Стягнуто з Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.
Додатковим рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2024 року заяву представника позивача – адвоката Кушнірова О.М. про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 10000,00 (десять тисяч гривень 00 копійок) у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі представник відповідача зазначав, що рішення суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального прав.
Зокрема, вказав, що в ході судового розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 з ранку 08.05.2023 по 15 годину 30 хв. була відсутня на робочому місці, про свою відсутність нікого не повідомляла. Про що, зазначили свідки в своїх показах. Вважає, що висновки суду про поважність причини відсутності ОСОБА_1 на роботі 08.05.2023 у зв?язку із хворобою її малолітньої дитини, не є об?єктивними та незалежними від її волі, які виключають вину працівника у порушені трудової дисципліни, а тому у керівника ДП ДГ «Червоний землероб» були законні підстави для звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.
Також не погоджується з позицією суду щодо відхилення доводів відповідача щодо порушення позивачкою строків звернення до суду з позовом, оскільки позивачка отримала копію наказу про звільнення 22.05.2023, про що поставила свій власноручний підпис. Трудову книжку позивач відмовилась отримувати на підприємстві з незрозумілих підстав, тому її разом з копією наказу від 22.05.2023 було направлено інспектором з кадрів ОСОБА_2 на поштову адресу позивачки, які остання отримала 30.05.2023.
Зазначає, що враховуючи беззаперечний факт про підтвердження вручення наказу та здійсненого розрахунку у день звільнення власним підписом ОСОБА_1 , саме 22.05.2023, слід прийти до висновку, що ОСОБА_1 пропустила строки звернення до суду з позовом передбачені ст.233 КЗпП України. Відповідачем у відзиві на позовну заяву, заявлено про застосування судом строків позовної давності. Проте суд в порушення вимог частин 4 ст.267 ЦК України не прийняв рішення про відмову у позові.
Вважає, що відсутність прізвища біля підпису позивачки в наказі № 48-к, жодним чином не спростовує факту отримання позивачкою наказу саме 22.05.2023, оскільки при розгляді справи не спростований факт наявності у наказі підпису саме ОСОБА_1 .
Також, відповідач заперечує щодо доведеності позивачем наявності моральної шкоди та причинного зв?язку між моральною шкодою та прийняттям наказу про звільнення її з посади. Вважає, що позивачем не доведено в судовому порядку належними та допустимими доказами, що рішення про її звільнення з посади завдало непоправної шкоди її приватному життю та репутації, наявність душевних переживань, погіршення самопочуття, втрату нормальних життєвих зв?язків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, судом безпідставно задоволено вимогу щодо стягнення моральної шкоди.
Зазначає, що позивачка пропустила без поважних причин строки на звернення до суду з заявою про уточнення та доповнення позовних вимог. Заява про зміну предмету позову (доповнення та уточнення позовних вимог), якою фактично являлась заява позивача - подана до суду 20.09.2023 та 06.12.2023, враховуючи те, що перше судове засідання у справі було призначено на 13.07.2023, вважає, що вказана заява подана з недотриманням норм ЦПК України щодо строку зміни предмета позову, за відсутності правових підстав для її прийняття, в порушення норм чинного законодавства була прийнята судом.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, представник відповідача вказав, що позивачем та його представником не підтверджено відповідними доказами факту понесення судових витрат. Не долучено будь яких платіжних документів, на підтвердження заявлених вимог. Але ні в договорі, ні в акті виконаних робіт не наведені розрахунки, з яких виходив адвокат визначаючи суму гонорару. Акт виконання робіт жодним чином не підтверджує факт оплати за надані послуги.
Враховуючи те, що позивач та її представник не додали доказів оплати послуг адвоката, розрахунку таких витрат, вважає, що позивачем не доведено факту понесення витрат на правничу допомогу, що свідчить про не понесення позивачем таких витрат, беручи до уваги розмір заявлених витрат у їх співвідношенні до прав, які підлягали захисту в межах поданого позову, а тому витрати на професійну правничу допомогу не підлягають стягненню за рахунок відповідача.
Посилаючись на зазначені обставини просила скасувати рішення та додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
Суд першої інстанції встановив такі обставини
Судом встановлено, що Наказом Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України від 13.10.2021 року №51-к ОСОБА_1 прийнято на насаду завідувача токовим господарством відділу №2 з випробувальним терміном два місяці з 14.10.2021 року (а.с.45).
Наказом Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України №04/04-23 від 04.04.2023 року «Про проведення службового розслідування», створено комісію зі службового розслідування у зв`язку з виявленням факту нестачі ярого ячменю на токовому господарстві у відділенні №2 підприємства, де матеріально-відповідальна особа - завідувач токового господарства ОСОБА_1 (а.с.49).
Актом від 26.04.2023 року, затвердженим директором ДП ДГ «Червоний землероб» А.Вовком, за результатами службового розслідування виявлено відсутність ярого ячменю згідно бухгалтерського обліку в кількості 12500 кг (а.с.50).
Наказом директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України №04/05-23 від 04.05.2023 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення трудової дисципліни (а.с.46).
Наказом директора Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України №05/05-23 від 05.05.2023 року «Про вирішення кадрових питань», ОСОБА_1 з 05.05.2023 року увільнено від виконання службових обов`язків завідуючої токовим господарством №2 та переведено на посаду різноробочої, яка відповідає її освітньому рівню та не пов`язана з безпосереднім обслуговуванням товарних та інших матеріальних цінностей підприємства (а.с.47).
Наказом №48-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 22.05.2023 року Державного підприємства «Дослідного господарства «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України ОСОБА_1 звільнено з посади підсобного робітника виробничо-господарського відділу на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.6).
З копії трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 26.06.2005 року вбачається, що 22.05.2023 року в ній зроблено запис №22 наступного змісту: «Звільнена з посади згідно з п.4 ст. 36 КЗпП України (прогул). Наказ № 48-к від 22.05.2023 р. інспектор з кадрів ОСОБА_2 » (а.с.8-10).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення та додаткове рішення суду залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що було доведено факт незаконного звільнення позивачки, та дійшов висновку про  необхідність поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного  прогулу та моральну шкоду.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин.
Згідно ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
На підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. З урахуванням визначення в п. 4 ст. 40 КЗпП України того, що до поняття прогулу належить і відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Для звільнення працівника за п. 4 ст. 40 КЗпП України необхідним є надання доказів, які з вірогідністю підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин, як поважних, здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Очевидно, поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника.
У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. 
Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.
Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Звільнення на підставі п. 4 ч.1 статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.
Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він подається у довільній, простій письмовій формі та підписується не менше ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано відсутність працівника на роботі.
Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. В таких документах обов`язково вказується не тільки дата, а й конкретний час відсутності працівника.
Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.
У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 вказано, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17.
Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.
У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Водночас, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Таким чином, для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем, необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності.
Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не заперечує проти того, що була відсутня на роботі 08.05.2023, проте наполягає на поважність причин своєї відсутності на роботі у зв`язку із хворобою дитини, 2019 року народження.
При цьому в Акті складеному 08.05.2023 комісією в складі працівників ДП ДГ «Червоний землероб», вказано, що в телефонному режимі позивач повідомила керуючому відділком №2 Касьянову С.В. про те, що вона знаходиться в лікарні з дитиною. 
З 09 травня 2023 року по 18 травня 2023 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному по догляду за хворою дитиною, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності, виданого КНП «Бобринецька лікарня» від 17.11.2023.
Колегія суддів, враховуючи практику та позицію Верховного Суду в подібних справах при визначенні поважності причин відсутності працівника на робочому місці, вважає, що захворювання малолітньої дитини позивача є безумовно поважною причиною не виходу на роботу.
З огляду на зазначене, факт відсутності на роботі позивача з поважних причин підтверджений документально та зафіксований відповідачем в акті від 08.05.2023.
Враховуючи вищевикладене, у відповідача були відсутні законні підстави для звільнення позивача за п.4  ст. 40 КЗпП України.
Оскільки відповідач не довів правомірність своїх дій, звільнення ОСОБА_1 відбулося без законних підстав, а тому Наказ ДП «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України № 48-к (розпорядження) від 22 травня 2023 року про припинення трудового договору (контракту) є незаконним.
Відповідно до частини першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).
Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшовши обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення позивача на підставі п.4 ст. 40 КзпП України та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 травня 2023 року по 27 лютого 2024 року.
Апеляційна скарга не містить заперечень щодо визначеного судом розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу чи незгоди з періодом його стягнення, а тому рішення суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Передбачені у положеннях статей 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.
У постанові від 27 липня 2021 року у справі № 756/7222/18 Верховний Суд вказав, що строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.
Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.
Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.
Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України).
Встановивши, що строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору пропущено, суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.
Матеріали справи не містять доказів про те, що позивача було ознайомлено з наказом у встановленому КЗпП України порядку, вручено повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні, повідомлення про вказівку про необхідність отримання трудової книжки.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк звернення до суду з позовною заявою ОСОБА_1 не пропущено, оскільки копію оскаржуваного наказу про звільнення вона отримала не 22.05.2023, а поштою - 30.05.2023 разом з іншими документами та трудовою книжкою. З позовом у справі про звільнення вона звернулася до суду 30.06.2023, тобто у місячний строк з дотриманням ч.2 ст.233 КЗпП України. 
Таким чином, суд не приймає до уваги обґрунтування відповачем апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 13 ЦПК України).
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не забезпечується самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (див. постанову Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц та постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/14909/16-ц (провадження № 61-20666св18).
У справі, що переглядається суд першої інстанції встановив, що незаконним звільненням позивачці завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях внаслідок порушення трудових прав, втрати позивачкою нормальних життєвих зв`язків і необхідності докласти додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права у судах. Тому суд зробив обгрунтований висновок, що розмір компенсації моральної шкоди, який відповідає засадам розумності та справедливості, повинен становити 10 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскаржуючи додаткове рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2024 року, представник відповідача посилався на те, що при подачі позовної заяви до суду позивачем не зазначалися витрати, які вона понесла і які очікує понести у зв?язку з розглядом даної справи (відсутній попередній орієнтовний розрахунок витрат) та не дотримано порядок, встановлений ст. 141 ЦПК України щодо звернення до суду із заявою про розподіл судових витрат. 
Такі твердження представника відповідача спростовуються матеріалами справи.
Відповідно до вимог ч. 2, 8 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Так, у позовній заяві позивач зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, який складається із витрат на професійну правничу допомогу, становить 10000,00 грн.
Після ухвалення Бобринецьким районним судом Кіровоградської області рішення від 27 лютого 2024 року, представником позивача - адвокатом Кушніровим О.М., 01.03.2024 в межах п?ятиденного строку, була подана відповідна заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат в справі. До вказаної заяви були долучені копії документів, які підтверджують розмір понесених позивачем витрат: договір №09/23 про надання правової допомоги від 12.07.2023, додаткова угода № 1 від 12.07.2023, акт приймання наданих послуг до договору про надання правової допомоги №09/23 від 12.07.2023, складений 29.02.2024 (т. 1 а.с.186-188).
Зважаючи на зазначене, представником позивача до закінчення судових дебатів у справі, тобто в межах строку передбаченого ст. 141 ЦПК України, було заявлено клопотання та надано докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. 
У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі №760/10847/20-ц викладена позиція, що у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, витрат на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено понесення витрат на оплату правової допомоги адвоката, який приймав участь в розгляді цивільної справи в суді першої інстанції є необґрунтованим та безпідставним.
Урахувавши характер виконаної адвокатом роботи (правові консультації, вивчення матеріалів справи, підготовка відзивів та відповідей на відзив, клопотань, заяв та представництво інтересів клієнта в судовому засіданні), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерії розумності їхнього розміру, виваженості та співмірності, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, обставини задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за розгляд справи в суді першої інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.  
Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 381-383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Червоний землероб» Кіровоградської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України залишити без задоволення.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 27 лютого 2024 року та додаткове рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 червня 2024 року.

Головуючий суддя                                                                А.М. Головань

Судді                                                                                        Л.М. Дьомич

                       О.Л. Карпенко