Справа № 455/1315/21                                Головуючий у 1 інстанції: Кушнір А.В. 
Провадження № 22-ц/811/2071/23                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
30 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
                при секретарі: О.В. Псярук
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 07 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Стрілківська сільська рада Самбірського району Львівської області як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком (приміщенням) та за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Стрілківська сільська рада Самбірського району Львівської області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, -
                                               в с т а н о в и в: 
30.08.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування зазначеним житловим будинком.
Позов обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а також земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,1343 га для ведення особистого селянського господарства. 01 квітня 2019 року він на прохання відповідачки ОСОБА_2 , яка є його ( ОСОБА_1 ) похресницею, зареєстрував її та її малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у спірному житловому будинку. Однак, з травня 2019 року відповідачі не проживають у будинку АДРЕСА_1 без поважних причин. Зазначав, що з часу реєстрації відповідачки та її дочки за адресою АДРЕСА_1 , вони проживали у спірному житловому будинку не більше одного місяця. З травня 2019 року відповідачі переїхали на постійне місце проживання до міста Львова, де проживають постійно за адресою АДРЕСА_2 разом зі співмешканцем ОСОБА_2 - Дарієм. Відтак, ОСОБА_2 з дочкою більше 2 (двох) років за місцем їхньої реєстрації не проживають, вони не є членами його сім`ї, спільним побутом не пов`язані, не мають взаємних прав та обов`язків. При цьому, ОСОБА_2 комунальні послуги не сплачує, в утриманні житла участі не бере,її особистих речей в будинку не має, будинком не цікавиться. На даний час у нього викник намір віджути належний йому на праві власності житловий будинок. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідачів у будинку АДРЕСА_1 перешкоджає йому розпорядитися його майном на власний розсуд, просив усунути йому перешкоди у користуванні зазначеним житловим будинком шляхом визнання відповідачки та її малолітньої дочки такими, що втратили право на користування житловим будинком.
15.02.2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом вселення її та її малолітньої дочки ОСОБА_3 в житловий будинок АДРЕСА_1 . 
Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що вона є членом сім`ї - онукою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . ОСОБА_1 (позивач за первісним позовом) є її дядьком та хресним батьком. З дитячих років вона виховувалася та проживала з бабою та дідом. ОСОБА_5 до 18.01.2013 була її піклувальником, а з 18.01.2013 року - ОСОБА_6 . Її матір, ОСОБА_7 , рішенням Володимир-Волинського суду Волинської області від 07.11.2005 року позбавлено батьківських прав. Біологічний батько - ОСОБА_8 перебував на обліку в психіатричному кабінеті Старосамбірської ЦРЛ та за станом психічного здоров`я потребував постійного стороннього догляду. Після смерті баби ОСОБА_5 , відповідач 01.04.2019 року добровільно зареєстрував її з дочкою за адресою їх фактичного місця проживання - АДРЕСА_1 . Підстава, на якій місце її проживання та її дочки реєструвалося в спірному житловому будинку власником такого у судовому порядку не оспорювалось, тому вважається, що вона та її дочка набули права користування цим житлом на законних підставах. Право власності на спірний будинок відповідач зареєстрував на своє ім`я, але запевняв її, що вона та дочка будуть проживати у даному житловому будинку як члени сім`ї. Відповідач постійно зареєстрований та проживає у м. Києві, у спірному будинку наміру проживати не має. У зв`язку з виникненням конфлікту між нею та ОСОБА_1 , вона змушена була тимчасово переїхати з дочкою до іншого житла. Вона намагалась помиритися з відповідачем та добровільно вирішити питання проживання у спірному будинку, однак він не виявляв бажання з нею розмовляти, на телефонні дзвінки не відповідав. Особисто зустрітися з відповідачем у неї не було можливості, оскільки він фактично проживає у м. Києві та рідко приїжджає у село Верхній Лужок. Відповідач змінив замки до спірного будинку, що унеможливлює її доступ до будинку, в якому вона та її донька зареєстровані. У 2021 році під час однієї зі спроб повернутись до спірного будинку, вона помітила, що ведуться ремонтні роботи незнайомою їй особою. На даний час вона та її дочка позбавлені можливості проживати у спірному будинку, оскільки відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Зазначає, що причиною її тимчасової відсутності у спірному житловому будинку є конфліктні відносини з позивачем, вона не покинула дане житло з власної волі та має намір у ньому проживати, оскільки іншого місця постійного проживання у неї та її доньки немає.
Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 01.07.2022 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.
15.09.2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що в ОСОБА_2 народилася друга дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка також зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , а тому просив, крім наведених вище позовних вимог, також усунути перешкоди у користуванні спірним житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такою, що втратила право на користування житловим будинком.
Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 19.09.2022 року заяву представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_9 про збільшення позовних вимог від 15.09.2022 року прийнято до розгляду, залучено до участі у справі як співвідповідача за первісним позовом ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
 Оскаржуваним рішенням у задоволені первісного позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Стрілківська сільська рада Самбірського району Львівської області як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком (приміщенням) - відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Стрілківська сільська рада Самбірського району Львівської області як орган опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні житловим будинком - відмовлено.
Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову оскаржив ОСОБА_1 .
       Вважає його в цій частині незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процессуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.
Зазначає, що 01 квітня 2019 року він надав згоду на реєстрацію місця проживання в належному йому на праві власності будинку ОСОБА_2 , а також її малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак з травня 2019 року, тобто понад 4 роки, вони не проживають у зазначеному будинку без поважних причин. Факт непроживання відповідачки з дочкою у спірному житловому будинку підтверджується показами свідків, допитаними в ході розгляду справи судом першої інстанції, а також актом перевірки факту проживання та іншими письмовими доказами, які були надані суду на підтвердження обгрунтованості пред`явлених ним позовних вимог. Зазначав, що відповідачі з ним у будинку не проживали, спільного господарства не вели, спільним побутом не пов`язані, взаємних прав та обов`язків не мають. При цьому, ОСОБА_2 не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має, будинком не цікавиться, однак в добровільному порядку зніматись з реєстраційного обліку не бажає, у зв`язку з чим здійснює йому перешкоди в користуванні та розпорядженні будинком. Так, на даний час він має намір продати будинок, однак укладенню договору купівлі-продажу перешкоджає реєстрація в цьому будинку відповідачки з дочкою, які там давно не проживають. Вважає, що факт реєстрації місця проживання відповідачки з дочкою у належному йому будинку порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю та перешкоджє реалізації ним його прав як власника будинку. Спірний будинок не є єдиним місцем можливого проживання відповідачів, оскільки останні мають право на користування будинком, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , в якому ОСОБА_2 провела дитинство. Взявши до уваги висновок оргуну опіки та піклування про недоцільність позбавлення малолітньої ОСОБА_3 права на користування спірним житлом, суд першої інстанції не врахував, що такий надано без проведення обстеження житлових умов проживання дитини в будинку. При цьому, під час засідань органу опіки та піклування, він наголошував на непридатність житлового будинку для проживання дітей. Оскільки житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 не є місцем проживання ОСОБА_2 , такий не може бути місцем проживання її малолітніх дітей.
       Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та в цій частині постановити нове рішення, яким первісний позов задоволити, в решті рішення суду залишити без змін. 
       У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_9 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити.
       Представники ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 проти скарги заперечили.        
       Представник Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області подав заяву про розгляд справи без участі сільської ради.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.        
       Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
       Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
       Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
       Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
       У Статті 1 Першого протоколу, протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
       Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Згідно положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
       Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
       Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.
       Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
       Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.
       Частиною 4 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
       Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
       Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №210/2639/17 (провадження №61-4079св20), враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому, Верховним Судом ураховано відсутність в особи іншого житла для постійного проживання. Отже, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона не втратила інтерес не відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав та буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, не забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні статті 1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом статті 8 Конвенції. Тому, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів обох сторін спору.
       Відповідно ч.ч. 1,2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Таким чином неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
       Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.
       Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
       Судом встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №152390198 від 11.01.2019 року (т.1 а.с.14).
       Право власності на зазначений житловий будинок у позивача ОСОБА_1 виникло 11.01.2019 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.01.2019 року, виданого приватним нотаріусом Старосамбірського районного нотаріального округу Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №25 ( т.1 а.с.13).
       Позивач ОСОБА_1 також є власником двох земельних ділянок: кадастровий номер 4625181300:06:002:0014, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою АДРЕСА_1 , та кадастровий номер 4625181300:06:002:0015, площею 0,1343 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.01.2019 року (т.1 а.с.15,17), копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.01.2019 року (т.1 а.с.16,18).
       Як вбачається з копії технічного паспорта від 27.06.2018 року, спірний житловий будинок АДРЕСА_1 одноповерховий, має загальну площу 118,4 кв.м, житлову площу 68,3 кв.м, складається з чотирьох кімнат та кухні, до господарських будівель та споруд входять: сарай, будівля для худоби, сарай, вбиральня (т.1 а.с. 19-23).
       Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №318 від 06.05.2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та її дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані але не проживають у АДРЕСА_1 (т.1 а.с.26).
       Згідно Акту перевірки факту проживання ОСОБА_2 у будинку 117 у с. Верхній Лужок від 06.05.2021 року при обстеженні встановлено, що ОСОБА_2 разом з своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_3 з 01.04.2019 року зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , однак протягом 2020-2021 років та на даний час фактично не проживають за вказаною адресою. Даний факт також підтверджується свідченнями сусідів (т.1 а.с.27).
       Як вбачається листа - відповіді ВП№1 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області №щ-5/А3-204 від 12.05.2021 року, в ході подворого обходу по АДРЕСА_1 проведено опитування сусідів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які проживають біля житлового будинку, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , щодо факту проживання в цьому будинку ОСОБА_2 та її малолітньої дочки, в ході якого стало відомо, що ОСОБА_2 разом із своєю малолітньою дочкою з кінця 2019 року, протягом 2020-2021 років не проживає в будинку по АДРЕСА_1 та їм не відомо, за якою адресою вони на даний час проживають (т.1 а.с. 29).
       Згідно даних паспорта громадянина України (т.1 а.с.120), ОСОБА_2 народилася в м.Старий Самбір Львівської області, з 2005 року по 01.04.2019 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , з 01.04.2019 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . 
       Згідно рішення Володимир-Волинського суду Волинської області від 07.11.2005 року у справі №2-1189/05 ОСОБА_16 та ОСОБА_7 позбавлено батьківських прав відносно доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( т.1 а.с.125).
       Відповідно до розпорядження Володимир-Волинської районної державної адміністрації Волинської області №15 від 18.01.2013 року звільнено ОСОБА_5 , жительку АДРЕСА_3 від здійснення повноважень піклувальника над неповнолітньою онукою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та призначено ОСОБА_6 , жителя АДРЕСА_3 , піклувальником над неповнолітньою онукою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.126).
       Встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
       Відповідно до Інформації з Державного реестру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реестру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №298123194 від 06.02.2022 року у вказаних реєстрах за параметрами запиту ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) інформація відсутня (т.1 а.с.123).
       Відповідно до Інформації з Державного реестру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реестру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №298523849 від 08.02.2022 у вказаних реєстрах за параметрами запиту ОСОБА_3 (РНОКПП – НОМЕР_2 ) інформація відсутня (т.1 а.с.124).
       Рішенням виконавчого комітету Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №23 від 17.02.2022 року затверджено висновок органу опіки і піклування Стрілківської сільської ради про недоцільність визнання втрати права користування житлом, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої дитини ОСОБА_3 (т.1 а.с. 217).
       Відповідно до зазначеного вище висновку органу опіки та піклування від 17.02.2022 року, вимоги про визнання втрати права користування житлом, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої ОСОБА_3 є такими, що порушують реалізацію житлових прав дитини, суперечать її інтересам та є недоцільними (т.1 а.с.220).
       Рішенням виконавчого комітету Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №96 від 30.11.2022 затверджено висновок органу опіки і піклування Стрілківської сільської ради про недоцільність визнання втрати права користування житлом, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої дитини ОСОБА_4 (т.2 а.с. 50).
       Відповідно до зазначено вище висновку органу опіки та піклування від 30.11.2022 року, вимоги про визнання втрати права користування житлом, розташованим за адресою АДРЕСА_1 , та зняття з реєстрації за цією адресою малолітньої ОСОБА_4 , є такими, що порушують реалізацію житлових прав дитини, суперечать її інтересам та є недоцільними (т.2 а.с.51-53).
       Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №509 від 05.08.2022 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані але не проживають у АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.243).
       Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Стрілківської сільської ради Самбірського району Львівської області №524 від 11.08.2022 року власником житлового будинку у АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , на даний час в даному житловому будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (т.1 а.с. 244).
       Судом на підставі пояснень сторін та показів свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 ще з раннього дитинства тривалий час проживала у спірному будинку разом зі своєю матір`ю, як член сім`ї колишнього власника будинку, часто та періодично туди приїжджала, пізніше проживала у спірному будинку разом з дочкою, зареєструвала своє та дочки місце проживання у ньому, іншого житла у власності чи на праві користування не має, що в сукупності свідчить про наявність у відповідачки ОСОБА_2 тривалих та тісних зв`язків зі спірним житлом.
       Звертаючись до суду з позовом про визнання осбі такими, що втратили право на користування житлом, ОСОБА_1 посилався на те, що починаючи з травня 2019 року відповідачка ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми не проживають у належному йому на праві власності житловому будинку без поважних причин більше двох років, відповідачка постійно проживає за місцем проживання батька її другої дитини ОСОБА_21 , з яким перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Він (позивач) має намір продати належний йому житловий будинок, в якому ніхто не проживає, у зв`язку з чим звертався до відповідачки ОСОБА_2 з вимогою про зняття з реєстрації місця проживання у цьому помешканні, однак остання відмовляється в добровільному порядку вчинити відповідні дії, спрямовані на зняття її та її дітей з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , що перешкоджає йому вільно розпоряджатися належним йому на праві власності будинком.
       Заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , відповідачка за перівісним позовом ОСОБА_2 посилался на те, що фактично проживала та була зареєстрована у спірному будинку разом з малолітньою дочкою зі згоди позивача ОСОБА_1 . Підстава, на якій місце її проживання та її малолітніх дітей реєструвалося в спірному житловому будинку власником у судовому порядку не оспорювалось, тому вважає, що вона та її діти набули права користування цим житлом на законних підставах. При цьому, вона ніколи не втрачала інтерес до користування спірним будинком, має намір там проживати разом з дітьми, оскільки такий є її єдиним житлом.        
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, суд першої істанції виходив з того, що проживання ОСОБА_2 та її малолітніх дітей поза межами будинку у АДРЕСА_1 не свідчить про залишення ними спірного житла, втрату інтересу до будинку, в якому вони зареєстровані, та не є підставою для позбавлення їх права на користування таким.
       З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки позивачем на надано суду належних доказів на підтвердження того, що з часу непроживання у спірному будинку відповідачі втратили до нього інтерес. 
       Крім того, доказів того, що відповідач ОСОБА_2 чи її неповнолітні діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набули права власності або право постійного користування іншим жилим приміщенням, матеріали справи не містять.          
       При вирішенні даного спору, районним судом вірно враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), відповідно до якої малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її непроживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.
       Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.
       В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому в апеляційному порядку не переглядається.
       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
  п о с т а н о в и в: 
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 07 червня 2023 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 10 травня 2024 року.

Головуючий:                 Н.П. Крайник 

Судді:                        Я.А. Левик

                                                                               М.М. Шандра