Справа № 161/16771/23 	Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М. 	
Провадження № 22-ц/802/432/24  	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 квітня 2024 року                                                                 місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Киці С.І.,
суддів Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
секретар судового засідання Трикош Н. І.,
за участі позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Проскуровського В. В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Луцька картонно-паперова фабрика" про зобов`язання вчинити дії, визнання заяви про звільнення недійсною, стягнення матеріальної та моральної шкоди, встановлення фактів, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року

В С Т А Н О В И В:

Позивач  ОСОБА_1 29 вересня 2023 року звернувся в суд з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцька-картонна паперова фабрика» (далі - ТОВ «ЛКПФ») про вчинення фізичного та психічного тиску на волю позивача відповідачем та стягнення завданої моральної шкоди за вчинення насильства. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 24 квітня 2018 року він перебував у трудових відносинах із ТОВ «ЛКПФ», 29 листопада 2021 року написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін. Наказом ТОВ «ЛКПФ» від 01 грудня 2021 року на підставі цієї заяви його звільнено із займаної посади за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказав, що заяву про звільнення за угодою сторін писав проти своєї волі, під впливом фізичного і психологічного тиску та під диктовку директора, оскільки перед цим, 25 листопада 2021 року, мало місце завдання йому тілесних ушкоджень на робочому місці та погрози з боку роботодавця, що, у свою чергу, і вплинуло на написання такої заяви. Вважає, що написана ним заява та виданий на її підставі наказ про звільнення за угодою сторін, у силу положень ст. ст. 203, 215, 216, 230, 231 ЦК України, є недійсними правочинами. Враховуючи наведене, та заяви про уточнення позову від 21 грудня 2023 року та від 28 грудня 2023 року, просить суд: визнати заяву від 29 листопада 2021 року про звільнення за угодою з 01 грудня 2021 року позивача не правочинною, а відповідно правочин недійсним; станом на 29 листопада 2021 року визнати фактом вчинення психологічного тиску на волевиявлення до самозвільнення відповідачем ТОВ «ЛКПФ» на ОСОБА_1 незаконним; станом на 29 листопада 2021 року визнати фактом вчинення фізичного тиску на вилевиявлення до самозвільнення відповідачем ТОВ «ЛКПФ» на ОСОБА_1 незаконним; станом на 29 листопада 2021 року визнати фактом примусової угоди про самозвільнення ОСОБА_1 відповідачем ТОВ «ЛКПФ» на вкрай невигідних умовах без добровільного волевиявлення як незаконною угодою сторін; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в сумі 40 000 грн як пов`язані витрати: на правову допомогу для захисту порушених немайнових прав та свобод позивача - складання та підготовку, обробку процесуальних документів, консультаційних, матеріальних, інтелектуальних і поточних витрат; стягнути завдану відповідачем моральну шкоду з відповідача ТОВ «ЛКПФ» на користь ОСОБА_1 в сумі 900 000 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено. 
Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення суду, вважає його винесеним з незрозумілих та незаконно надуманих правових підстав. Судом упереджено прийнято рішення з невідповідністю висновків, усупереч прав та обов`язків суду, судочинство здійснено не по суті його позову і наданих сторонами доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не встановив обставини справи, намагаючись зухвало та упереджено змінити правову підставу позову на/про захист честі і гідності, про оскарження наказу про незаконне звільнення та інше без обґрунтованих ним правових підстав у цьому позові. Намагався провести розгляд справи у спрощеному порядку всупереч установленому законом загальному порядку. Суд відмовив у виклику свідків за поданою ним заявою, без належно мотивованих на те підстав, чим обмежив його у праві на доказування своїх вимог. Не надано належної оцінки неналежному виконанню рішення суду відповідачем в частині вимоги про забезпечення доказів (4-та вимога позовної заяви). Відсутній мотивований висновок щодо вчинення фізичного та психічного тиску на волю позивача до самозвільнення з учиненням насильства. Не досліджено надані аудіозаписи в судовому засіданні. Не відповідаючи на позовні вимоги про факти вчинення як фізичного так і психічного тиску на позивача відповідачем, по суті не дає обов`язкової судової оцінки, вказуючи на обставини, з якими він в межах цього позову не звертався. Суд прямо чи побічно був заінтересований у результаті розгляду справи, злісно та упереджено виправдовуючи прийняте ним рішення у справі № 161/927/22 від 31 травня 2022 року, що було скасоване Волинським апеляційним судом постановою від 03 жовтня 2022 року. Помилки суду першої інстанції є реальними та повинні бути спростовані судом апеляційної інстанції. Просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року в цій справі скасувати, постановити нове рішення, яким задовольнити його позові вимоги і його позов по суті до відповідача ТОВ «ЛКПФ» згідно поданої позовної заяви повністю, чи повернути справу для всебічного з`ясування всіх обставин в суд першої інстанції для здійснення належного правосуддя у цій справі; прийняти рішення найбільш вигідне позивачу ОСОБА_1 для захисту порушених прав і свобод та інтересів вчинених з вини відповідача, захищених ЦПК, КЗпП України, Конвенцією ЄСПЛ та Конституцією України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач ТОВ «ЛКПФ» зазначив, що вважає її безпідставною, вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам процесуального та матеріального права. Стверджує, що жодного тиску зі сторони керівництва чи інших працівників підприємства на позивача не здійснювалося, а наказ про звільнення позивача є законним та був прийнятим на підставі його заяви. Доказів протилежного позивачем не надано. Правомірність наказу про звільнення скаржника за угодою сторін підтверджується судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанції в цивільній справі № 161/927/22, які набрали законної сили. Позивач пропустив строк позовної давності, установлений ст. 233 КЗПП України, що є підставою для застосування такого строку. Заява про звільнення та виданий на її підставі наказ про звільнення не є правочинами в розумінні ст. 202 ЦК України, на який поширюються, передбачені ст. ст. 203, 215, 231 ЦК України загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. Обраний позивачем спосіб захисту вважає неналежним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та апеляційної скарги. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення, а є власним тлумаченням норм матеріального та процесуального права, обставин справи, яким суд надав правильну оцінку. Просив відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року в цій справі.
В судовому засіданні в апеляційному суді позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача Проскуровський В. В. просив залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, підтримав пояснення викладені у відзиві на апеляційну скаргу.
Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу керівника ТОВ «ЛКПФ» «Про прийняття на роботу» від 23 липня 2018 року № 14/01К ОСОБА_1 був прийнятий на роботу з 24 липня 2018 року на посаду слюсаря з КВПА допоміжні цехи (черговий) 6-го розряду з тривалістю робочого дня (тижня) 40 год. Згідно з наказом (розпорядженням) керівника ТОВ «ЛКПФ» «Про переведення на іншу роботу» від 21 жовтня 2020 року №21/01К ОСОБА_1 було переведено на посаду слюсаря з КВПА допоміжних дільниць (черговий) 6-го розряду. 29 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав заяву генеральному директору ТОВ «ЛКПФ» про звільнення за угодою сторін з 01 грудня 2021 року.
На підставі заяви позивача генеральним директором ТОВ «ЛКПФ» видано Наказ № 113/01к «Про припинення трудового договору (контракту)» від 01 грудня 2021 року, згідно з яким позивача було звільнено з посади слюсаря з КВПА допоміжних дільниць (чергового) 6 розряду за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).
Постановою Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року в цивільній справі № 161/927/22 дату звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря з КВПА допоміжних дільниць (чергового) 6 розряду ТзОВ «ЛКПФ» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України було змінено з 01 грудня 2021 року на 08 грудня 2021 року.
Відповідно до змісту заяви про уточнення позовних вимог від 21 грудня 2023 року, позивач ОСОБА_1 вказав, що звертаючись в суд із позовною заявою у справі, що переглядається апеляційним судом, вимогу про визнання заяви від 29 листопада 2021 року про звільнення за угодою сторін з 01 грудня 2021 року неправочинною, а правочину - недійсним, він вважає похідною від вимоги про визнання судом факту вчинення фізичного та психологічного тиску на волю позивача відповідачем та стягнення завданої моральної шкоди за вчинення насильства. Жодної іншої вимоги (про незаконне звільнення з роботи, скасування наказу про звільнення, скасування наказу про дисциплінарне покарання чи про захист честі і гідності) у межах цього позову ним не заявлено. Будь-яких обґрунтувань такої позиції позивач у цій заяві не навів.
Одночасно із цим, у позовній заяві позивач вказав, що вважає вимоги цього позову нетотожними до вимог позову у справі № 161/927/22, оскільки у цій справі ним заявлена правова вимога про визнання угоди сторін такою, що вчинена під впливом насильства фізичного та психічного тиску зі сторони відповідача проти його волі як сторони правочину. Мотивуючи свої вимоги, керувався нормами статей 231, 203 (ч. 3) ЦК України. Внаслідок порушення його немайнових прав, втручання в його особисте життя, спричиненого вчиненням насильства та психічного тиску на його волю відповідачем, заявив про стягнення моральної та матеріальної шкоди.
Відповідно до змісту статей 215, 216 ЦК України, основною вимогою у такій категорії справ є визнання правочину недійсним, похідною - застосування правових наслідків недійсності правочину.
Колегія суддів зазначає, що вирішення позовної вимоги про визнання заяви про звільнення неправочинною, а правочину - недійсним, передбачає встановлення судом можливості застосування до вказаних правовідносин положень статей 231, 203 (ч. 3) ЦК України, на які посилається позивач у своєму позові, та, у подальшому, - факту застосування щодо такої особи фізичного чи психічного тиску з боку іншої особи (другої сторони) з метою вчинення позивачем правочину, що оспорюється, проти його справжньої волі. Як наслідок, якщо такі обставини судом встановлено, у порядку, визначеному ч. 2 ст. 231 ЦК України, суд вирішує вимогу вимогу про стягнення з винної особи збитки та моральну шкоду, що завдані у зв`язку із вчиненням правочину, що оскаржується, оскільки це є похідною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину. Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив черговість вирішення позовних вимог. 
Відмовляючи у визнанні заяви про звільнення за угодою сторін недійсним правочином, суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту прав та законних інтересів є неналежним. Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. 
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою, четвертою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із частинами другою, четвертою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15 зазначено, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91, 44 КЗпП України), положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту).
Вищевказаний висновок відповідає також висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц, від 01 червня 2020 року у справі № 389/1782/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 757/65490/19-ц.
Враховуючи вищенаведені висновки щодо застосування норм матеріального права, ні угода сторін про звільнення, ні заява про звільнення за угодою сторін, а ні наказ про звільнення не є правочинами у розумінні статті 202 ЦК України, на які поширюються передбачені статтями 203, 215 ЦК України вимоги щодо чинності правочину та які можуть бути визнані недійсними з передбачених ЦК України підстав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
Суд першої інстанції, вказуючи про неналежність обраного позивачем способу захисту, узяв до уваги ту обставину, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 року в справі № 161/927/22 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» про скасування наказів про накладення дисциплінарного стягнення, скасування наказу про звільнення, зміну дати і підстави звільнення з роботи, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено. У цій справі предметом розгляду була, зокрема, вимога про скасування наказу ТОВ «ЛКПФ» № 113/01к про припинення трудового договору (контракту) від 01 грудня 2021 року, яку позивач мотивував тим, що звільнення відбулося під психологічним та фізичним примусом, а також з грубим порушенням трудового законодавства. Вищевказаним судовим рішенням встановлено, що позивачем ОСОБА_1 не надано доказів того, що станом на момент складання заяви про звільнення за угодою сторін було відсутнє відповідне волевиявлення позивача про припинення трудового договору за зазначеною підставою, наступна зміна власного рішення позивача не впливає на чинність досягнутої домовленості з роботодавцем (без його згоди на таку зміну), враховуючи, що сторони по справі домовилися про дату припинення трудового договору 01 грудня 2021 року, і відповідач не анулював таку домовленість до цієї дати.
Постановою Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади слюсара з КВПіА допоміжних дільниць 6 розряду ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, з 01 грудня 2021 року на 08 грудня 2021 року.
Постановою Верховного суду від 18 жовтня 2023 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 травня 2022 року у незміненій частині та постанову Волинського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року у цивільній справі № 161/927/22 залишено без змін. Верховний Суд вказав, що суди попередніх інстанцій встановивши, що позивач з власної волі подав письмову заяву про звільнення за угодою сторін і така дата звільнення була погоджена роботодавцем, що відповідає вимогам пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у скасуванні наказу від 01 грудня 2021 року № 113/01к про припинення трудового договору (контракту) та зміні підстав звільнення.
Вищевказані судові рішення розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень та, відповідно до вимог ст. 18 ЦПК України, після набрання ними законної сили є обов`язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Актом управління Держпраці у Волинській області від 21 січня 2022 року № ВЛ64/0106/АВ, складеним за результатами проведеної перевірки (за заявою ОСОБА_1 ) додержання відповідачем вимог законодавства у сфері праці щодо притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та його звільнення з роботи, порушень роботодавцем вимог законодавства про працю встановлено не було. Такий акт оскаржувався позивачем до Волинського окружного адміністративного суду у справі № 140/4793/22 та в результаті розгляду справи судом ухвалено рішення від 12 вересня 2022 року про відмову в позові, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 січня 2023 року.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 161/12266/23 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» про визнання недійсним звільнення за угодою сторін, відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд касаційної інстанції зробив висновок про таке. Звертаючись із позовом у справі № 161/12266/23 у липні 2023 року, позивач ОСОБА_1 просив: (1) визнати його заяву про звільнення неправочинною, а вчинений у межах трудового законодавства правочин про звільнення за угодою сторін недійсним; (2) стягнути з ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» на свою користь 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди; (3) стягнути з відповідача на свою користь 40 000,00 грн компенсації за майнову шкоду, яка пов`язана з витратами на правничу допомогу у зв`язку з порушенням його немайнових прав, зазначивши в позовній заяві нормативно-правову кваліфікацію обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, тобто правові підстави позову, - положення статей 203, 215, 230 ЦК України.
У поданому у січні 2022 року позові у справі № 161/927/22 ОСОБА_1 просив: (1) скасувати наказ ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» від 01 грудня 2021 року № 113/01-к про звільнення з роботи згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін; (2) змінити дату його звільнення на 08 грудня 2021 року, а підставу звільнення на пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України; (3) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу; (4) компенсувати йому моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного звільнення, зазначивши в позовній заяві нормативно-правову кваліфікацію обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, положення статей 36, 235, 237-1 КЗпП України.
В обох справах як на підставу позову ОСОБА_1 посилався на те, що заяву про звільнення за угодою сторін він написав проти своєї волі, під впливом фізичного і психологічного тиску на робочому місці у ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика». Тому, враховуючи те, що у справі № 161/927/22 та у справі № 161/12266/23 предмет позову, тобто матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких позивач просив ухвалити судове рішення, а також правові підстави позову, не збігаються, тоді як нетотожність хоча б одного з елементів позову не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованої особи за вирішенням спору, то у суду першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, були відсутні підстави для відмови у відкритті провадження за положеннями пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України.
На час перегляду справи № 161/16771/23 (за позовом, поданим у вересні 2023 року) справа № 161/1266/23 прийнята до провадження Луцьким міськрайонним судом Волинської області після її направлення касаційним судом до суду першої інстанції для продовження розгляду та ухвалою від 25 березня 2024 року призначено підготовче судове засідання у цій справі. 
Колегія суддів доходить висновку про те, що належним способом захисту прав та законних інтересів позивача у правовідносинах, що виникли між сторонами у справі, що переглядається апеляційним судом, є звернення позивача до суду із позовом до відповідача ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» про скасування наказу про звільнення від 01 грудня 2021 року № 113/01-к. Таким правом позивач скористався, судами перевірено законність звільнення позивача за угодою сторін та встановлено наявність волі останнього на подання письмової заяви про звільнення за угодою сторін, у зв`язку із чим в задоволенні позову про скасування наказу про звільнення відмовлено, про що ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.
З приводу обставин, вказаних у позовній заяві позивачем щодо завдання останньому психологічного тиску та фізичної шкоди на робочому місці, ОСОБА_1 08 червня 2021 року звернувся із заявою про вчинення щодо нього кримінальних правопорушень, на підставі якої 10 червня 2022 року внесено відомості до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України. На час розгляду справи судом першої інстанції та перегляду справи апеляційним судом особам, причетним до вчинення діянь, що мають ознаки злочину, підозр не оголошено, обвинувальний акт до суду не передано.
Правильним також є висновок суду щодо неналежності вимог про встановлення фактів вчинення щодо позивача 29 листопада 2021 року психологічного та фізичного тиску зі сторони роботодавця, спрямованих на його волевиявлення щодо звільнення із займаної посади як способу захисту, оскільки вони є обставинами, що доводяться позивачем в межах заявленої позовної вимоги про визнання заяви про звільнення неправочинною і такою, що вчинена під дією психологічного та фізичного тиску, а відтак, правочину про звільнення за угодою сторін недійсним. Зважаючи на відсутність підстав для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами у цій справі, положень статей 203, 215 ЦК України, обраний позивачем спосіб захисту (основна вимога) - про визнання правочину недійсним, є неналежним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19). 
Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Позовні вимоги про визнання станом на 29 листопада 2021 року фактом вчинення фізичного тиску на вилевиявлення до самозвільнення відповідачем ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» на ОСОБА_1 незаконним; визнання станом на 29 листопада 2021 року фактом примусової угоди про самозвільнення ОСОБА_1 відповідачем ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» на вкрай невигідних умовах без добровільного волевиявлення як незаконною угодою сторін; стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 завданої матеріальної шкоду в сумі 40 000 грн як пов`язаних витрат: на правову допомогу для захисту порушених немайнових прав та свобод позивача - складання та підготовку, обробку процесуальних документів, консультаційних, матеріальних, інтелектуальних і поточних витрат; стягнення завданої відповідачем моральної шкоди з відповідача ТОВ «Луцька картонно-паперова фабрика» на користь ОСОБА_1 в сумі 900 000 грн, які є похідними від основної вимоги про визнання правочину недійсним, також підлягають залишенню без задоволення.
У суду відсутні підстави для допиту свідків, оскільки судом в іншій цивільній справі по спору між тими ж самими сторонами дана оцінка обставині написання позивачем заяви про звільнення з роботи під впливом фізичного тиску (тілесних ушкоджень), психологічного тиску, завдання моральної шкоди і такого факту не встановлено.
Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що головуючий суддя суду першої інстанції у цій справі здійснила розгляд справи упереджено, колегія суддів відхиляє, оскільки позивач, хоч і наділений правом на заявлення відводу судді з підстав, передбачених статтею 36 ЦПК України, однак таким правом не скористався. Колегія суддів також відхиляє доводи позивача про те, що розгляд цієї справи здійснювався судом першої інстанції спрощено, оскільки ухвалою суду від 02 листопада 2023 року клопотання позивача було задоволено, здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 лютого 2024 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя   

       Судді