П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  676/5298/23 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шевцова Л.М.   
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
05 червня 2024 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Білої Л.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, 
В С Т А Н О В И В :
позивач звернувся до Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області  з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2024 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
04.06.2024 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність їх доводів.
Також, 04.06.2024 року від позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлено завчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що Управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в особі Кам`янець - Подільського відділу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області 30.06.2023 року винесено рішення №5 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. 
Вказане рішення було прийняте з підстав перебування позивача на території України із порушенням правил перебування іноземців на території України.
Вважаючи вказане рішення протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 1, 2 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ст.19 Конституції України правовий порядок Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що непередбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статей 9 та 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).
Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 Закону №3773-VI.
Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є:
1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності
України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;
2) ocoби незалежно від політичних переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;
1.особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;
2.особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.
Відповідно частини 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Указом Президента України N 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України N 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.
Пунктом 27 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, батько чи мати якої постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього а) документ, що підтверджує факт постійного проживання батька чи матері заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту;
б) копію свідоцтва про народження заявника або Порядку, а також: інші документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з батьком чи матір`ю, які постійно проживали на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначаються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року N 3773-УІ.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 N 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок N 322) відповідно до пункту 1 якого посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. N211 відповідно до статті 29 3акону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020р. установлено з 12.03.2020 до 03.04.2020 на усій території України карантин. Після чого, шляхом внесення змін та доповнень до вказаної постанови, карантин неодноразово продовжено знову до 31 грудня 2022 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Кабінетом Міністрів України установлено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.03.2022 на території України, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. N 211.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2022 N? 928 внесено зміни до Постанови КМУ від 09.12.2020 N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», зокрема продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 із 31.08.2022 до 31.12.2022.
Відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено у встановленому порядку.
З 04.09.2021 року та на час звернення із заявами від листопада 2021 року про оформлення громадянства України за територіальним походженням відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та заяви від 24.02.2022р. на отримання дозволу на імміграцію, та оскаржуваного рішення від 30.06.2023р. N5 діяли карантинні обмеження та відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби COVID-19 від 17.03.2020 року до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або звернутися до територіальних підрозділів Міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.
Згідно положень означеного Закону від N 530-1Х, підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ якого передбачено, що на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) з дня оголошення карантину зупиняється перебіг строків звернення за отриманням адміністративних та інших послуг та строків надання цих послуг, визначених законом. Від дня припинення карантину перебіг цих строків продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Крім того, Указом Президента України N 64/2022 від 24.02.2022 в Україні з 24.02.2022 введений воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України N 133/2022 від 14.03.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 26.03.2022 строком на 30 діб. Указом Президента України N 259/2022 від 18.04.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 25.04.2022 строком на 30 ліб. Указом Президента України N 341/2022 від 17.05.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 24.05.2022 строком на 90 діб.
Указом Президента України N 2500-X1/2022 від 15.08.2022 строк дії воєнного стану в Україні скасовано і продовжено з 23.08.2022 строком на 90 діб, також на даний час діє воєнний стан не Водночас, 21.09.20213аконом України N 1755-1Х про внесення зміни до розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», внесено зміни у підпункт 3 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення" Закону України N 530-1Х зокрема вказаним, документом передбачено відновлення перебігу строків надання адміністративних послуг, які були зупинені на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Встановлено, що розгляд заяв щодо надання адміністративних послуг, перебіг строків розгляду яких був зупинений на період дії карантину, установленого Кабміном, здійснюється суб`єктами надання адміністративних послуг відповідно до черговості їх надходження. Строк надання адміністративних послуг по таких заявах не може перевищувати граничного строку надання адміністративних послуг, визначеного законом, більш ніж на 30 днів. Посадові особи, уповноважені надавати адміністративні послуги, несуть відповідальність, передбачену законом, за порушення визначеного строку надання адміністративних послуг.
Таким чином, Законом N 1755-1X від 21.09.2021, який набрав чинності з моменту його опублікування 10.10.2021 відновлено перебіг строків надання адміністративних послуг, які були зупинені на період встановлення карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Нормами статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Відповідно до пункту 1.8 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрацією державної прикордонної служби у країни та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року N353/271/15, примусове видворення передбачає виявлення порушника, поміщення його в пункт тимчасового перебувати, іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України документальне оформлення примусового видворення, подальше супроводження іноземця ло пункту пропуску через державний кордон України чи до країни походження.
Відповідно до статті 29 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку : загального добробуту в демократичному суспільстві.
Крім того, відповідно до пункту 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних з перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9,29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У статті 8 Конституції України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України N 150 встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком в`їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обов`язків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в`їзду в Україну.
Даючи оцінку доводам апелянта з приводу правомірності дій відповідача при винесенні спірного рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, Батько позивача - ОСОБА_2 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гуково, Звірівського району, Ростовської області. В 1972 році батька позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 було направлено на роботу в м. Улан-Уде Бурятської АРСР, 14 вересня 1973 року батько зареєстрував шлюб в ІНФОРМАЦІЯ_2 з його матір`ю- буряткою ОСОБА_3 . Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 народився брат - ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 народився сам позивач ОСОБА_1 
В 1983 році батько позивача разом з сім`єю переїхав в Україну де постійно проживав до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Сахкамінь, Кам`янець-Подільського району.
Батько позивача отримав громадянство України, оскільки його батько, тобто дідусь позивача, був українцем.
Мати позивача ОСОБА_5 , отримала посвідку на постійне місце проживання, що підтверджується копією посвідки № НОМЕР_1 , виданої 22.07.2019 року.
Брат ОСОБА_1 – ОСОБА_4 отримав громадянство України, що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_6 від 12.03.2011 року.
ОСОБА_1 придбав житло в місті Кам`янець-Подільському і з 11.10.2021 року проживає на території України за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання та договором купівлі-продажу квартири спільного заселення від 11.10.2021 року зареєстрованого в реєстрі за N1137.
В листопаді 2021 року позивач звернувся до Кам`янець-Подільського відділу Управління державної міграційної служби у Хмельницькій області з заявою про оформлення громадянства України за територіальним походженням, відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року (як особа, батько якої постійно проживав на території України до 24 серпня 1991 року) та отримав роз`яснення що відповідно п. 44. Порядку провадження за заявами і подання з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215, у разі відсутності, зокрема документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території України, подається відповідне рішення суду.
Відповідно до вимог листа ДМС України від 22.09.2017 р. N 6.4/7095-17 зазначено, що оскільки форми карток прописки, по господарські книги сільських/селищних рад не є тими документами, що підтверджують постійне проживання особи на території України до 24.08.1991 року, але можуть слугувати додатковим аргументом для суду під час винесення рішення про встановлення факту постійного проживання на території України.
У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернувся до суду, та в судовому порядку встановлював факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року його батька ОСОБА_2 , що підтверджується рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 11.01.2022р. N676/7092/21.
Після набрання рішенням законної сили позивач звернувся до Кам`янець-Подільського відділу Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо оформлення громадянства України за територіальним походженням. Оскільки у зв`язку з широкомасштабним вторгненням російських військ на територію України, система по іноземцях не працювала, то ОСОБА_1 було запропоновано поїхати в м. Хмельницький в обласне Управління.
24.02.2022 року документи в ДМС України на отримання дозволу на імміграцію прийнято, дане підтверджується витягом із сайту ДМС України за N400041300 та врученою йому пам`яткою для іноземця та особи без громадянства, які перебувають у процедурі оформлення дозволу на імміграцію в Україну датованого 24.02.2022р.
Як зазначалось позивачем, він після 24.02.2022р. неодноразово звертався в Кам`янець-Подільського відділу Державної міграційної служби України в Хмельницькій області стосовно розгляду його заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україні, яку було зареєстровано за N400041300. Проте, відповіді станом на час розгляду даної справи відповідач на звернення позивача не надав.
ОСОБА_1 звернувся з заявою до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо надання інформації по розгляду його заяви від 24.02.2024 року.
Листом за N6801.4-4378/6801.4.1-22 від 18.11.2022 року відповідач надав відповідь, в якій зазначено, що заява щодо отримання дозволу на імміграцію в Україні розглядається. Відповідно до абз.10 пункту 11 Постанови КМУ від 26.12.2002 N1983 «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень» у разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з надання дозволу на імміграцію, питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав якщо це не суперечить закону України «Про імміграцію», а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб. ОСОБА_1 було запропоновано прибути до відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління ДМС України в Хмельницькій області м. Хмельницький вул. Грушевського, 87 каб.408. 
30.06.2023 року Кам`янець-Подільський відділ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області склав протокол та виніс постанову серії ПН МХМ N000013 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., який позивач оплатив.
30.06.2023 року головним спеціалістом відділу Кам`янець-Подільського відділу УДМС України в Хмельницькій області Миколою Мазуром винесено рішення N5, яке затверджено заступником начальника ОСОБА_6 про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, хоча в період дії закону установлено щодо іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або звернутися до територіальних підрозділів ДМС України із заявою про набуття громадянства чи отримання дозволу на імміграцію у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.
Враховуючи вищенаведені обставини та правові норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  позивачем було зроблено усі від нього можливі дії стосовно легалізації перебування на території України, проте з незалежних від нього обставин його заяви від листопада 2021 року про оформлення громадянства України за територіальним походженням відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року та від 24.02.2022р. на отримання дозволу на імміграцію за N400041300 не було розглянуто.
Крім того, слід врахувати і те, що ОСОБА_1 не одружений і не має іншої сім`ї окрім матері і брата, бажає залишитись на території України і в подальшому бажає отримати громадянство України, та має усі підстави на його набуття, а також те , що не може самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні, оскільки маючи політичні та особисті погляди, що відрізняються від поглядів країни-агресора, відкрито виступає проти війни, засуджує дії російської федерації, внаслідок чого його повернення в країну походження призведе до політичного переслідування, кримінальної відповідальності, та фізичної розправи. Тому слід визнати протиправним та скасувати рішення N5 Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 30.06.2023 року про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що  протокол про адміністративне правопорушення, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності і саме рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземців або осіб без громадянства є незаконними, оскільки винесені в порушення вимог пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби Сovid-19 від 17.03.2020 року.
У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права".
Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У контексті практики Європейського суду з прав людини, за статтею 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог Конвенції.
Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі "Moustaquim v. Belgium". ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені статтею 8 Конвенції, слід обґрунтовувати суттєву суспільну необхідність.
Крім того, рішення повинні бути спів мірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.
Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не дотримано одного з елементів критерію "необхідності у демократичному суспільстві", а саме - принципу пропорційності, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію "необхідності у демократичному суспільстві". Так, при визначенні питання "необхідності у демократичному суспільстві" держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.
ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, Суд доходить висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Конвенції не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що рішення №5 від 30.06.2023 року про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни з території України, яка є батьківщиною його батька ОСОБА_2 та єдиним місцем проживання його матері та рідного брата,є протиправним, оскільки порушує права ОСОБА_1 на життя, так як повернення до країни-агресора є небезпечним для його життя та здоров`я.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо  задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315,  316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.   
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 березня 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

          
Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Матохнюк Д.Б.    Біла Л.М.