ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/19608/23	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/555/24 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Хома М. В., Храпак Н. М., 
розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу № 607/19608/23 за апеляційною скаргою Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, в інтересах якого діє ІВАЩУК Володимир Михайлович , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року (ухвалене суддею Вийванком О.М., дата складення повного тексту судового рішення - 27 березня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2023 року ОСОБА_3 (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка (далі - ТНПУ ім. В.Гнатюка, відповідач, апелянт) про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що вона є одинокою матір`ю та має двох дітей: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 1989 року вона працює у ТНПУ ім.В.Гнатюка та має право на компенсацію додаткової відпустки з 2004 року. Разом з тим, 05 жовтня 2023 року відповідач відмовив позивачці у виплаті грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову соціальну відпустку, як одинокій матері, а також, як одному із батьків, які мали двох або більше дітей віком до 15 років.
У зв`язку з наведеним просила суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку в розмірі 94000.00 грн.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ТНПУ ім.В.Гнатюка на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 94000.00 грн, за вирахуванням відповідних податків та зборів. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТНПУ ім.В.Гнатюка, в інтересах якого діє Іващук Володимир Михайлович , подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що трудові правовідносини між ТНПУ ім. В.Гнатюка та ОСОБА_3 в оспорюваний період з 18 листопада 2004 року (дата набуття чинності відповідної редакції Закону України «Про відпустки») по 24 квітня 2009 року (дата настання повноліття доньки позивачки, ОСОБА_4 , та дата припинення права на соціальну додаткову відпустку), були перервані 30 червня 2005 року, а в подальшому тривали до 30 червня 2010 року
Звертає увагу на те, що з 01 липня 2010 року для позивачки розпочався перебіг строку на звернення до суду щодо вимог, передбачених статтею 233 КЗпП України, однак був зупинений на період тривалості загальнодержавного карантину з грудня 2020 року по 30 червня 2023 року.
На думку сторони апелянта, ОСОБА_3 11 жовтня 2023 року звернулася із даною позовною заявою до суду із пропуском тримісячного строку, а тому суд першої інстанції дійшов хибного висновку та безпідставно не застосував
наслідки спливу строку позовної давності та не відмовив у задоволенні позовних вимог.
Крім того, під час розгляду даної справи слід мала місце суперечлива поведінка позивачки ОСОБА_3 , яка полягає у тому, що позивачка до подачі даного позову протягом усього періоду трудових правовідносин із відповідачем не зверталася до університету із заявою (стосовно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) згідно Закону України «Про відпустки», який надає з 18 листопада 2004 року будь-якій працівниці, яка є одинокою матір`ю, право на додаткову відпустку на дітей визначеної тривалості, а так само не повідомила університет про свій статус одинокої матері.
Щодо вимог позивачки в частині її сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , апелянт звертає увагу на те, що позивачкою до заяви про надання компенсації за оспорюваний період не було додано жодних належних документів, які б підтверджували факт не участі ОСОБА_8 у вихованні сина ОСОБА_5 .
Вважає, що судом першої інстанції не врахована правова позиція, яка викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №822/2446/17, де вказано, що для набуття статусу «одинока матір» необхідні два факти: не перебування у шлюбі, виховання і утримання дитини самою матір`ю. Позивачка фактично не має статусу одинокої матері щодо свого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також визнала в судовому засіданні, що її неповнолітній син перебуває закордоном, де навчається.
Таким чином, висновки суду про виникнення у позивачки права на соціальну додаткову відпустку, передбачену ст.19 Закону України «Про відпустки», і відповідні компенсації, за період з 2015 року по 2023 року, які стосуються її сина, є необґрунтованими та хибними.
У зв`язку з наведеним апелянт просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
10 травня 2024 року на адресу Тернопільського апеляційного суду від представника позивачки - адвоката Чапаєвої Ганни Миколаївни надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Відзив мотивований тим, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а тому позивач не обмежений у строках звернення до суду. Отже підстав для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності немає.
Зазначає, що позивачка мала право на компенсацію додаткової відпустки як одинока матір. Вказаний вид відпустки із специфікою статусу Законом «Про відпустки» визначено в редакції від 18 листопада 2004 року. Тривалість такого виду відпустки складала 7 днів до 01 січня 2010 року. З вказаного часу така надавалась зазначеним категоріям тривалістю 10 днів.
Станом на листопад 2004 року дочці позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про батька у свідоцтві про народження якої записані за вказівкою матері відповідно до частини 2 статті 55 КпШС України, було 13 років. Отже право позивачки на додаткову відпустку, як одинока матір, зберігала до 2009 року, тобто до досягнення донькою 18 років. З урахуванням викладеного, позивачка має право на компенсацію невикористаної додаткової соціальної відпустки як одинока матір по 7 днів за 2004-2009 роки, що в сукупності становить 42 дні.
Також на підтвердження статусу одинокої матері позивачкою до відповідача подано довідку від 06 травня 2016 року про те, що батько ОСОБА_8 з 01 вересня 2015 року не бере участі у вихованні дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (в школі не був, дитиною не цікавиться). Таким чином, позивачка з 2015 року (на час досягнення дитиною ОСОБА_9 8 річного віку) та до дати звільнення, тобто 2023 рік, мала статус одинокої матері та право на додаткову соціальну відпустку тривалістю 10 днів щорічно. Загальна кількість днів за 2015-2023 роки становить 90 днів.
У зв`язку з наведеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
За правилами частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи викладене, відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
З 1989 року по 2023 рік ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах з ТНПУ ім. В.Гнатюка.
ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_1 від 06 травня 2015 року та серія НОМЕР_2 від 25 лютого 2019 року (а.с.4-5).
Відповідно до довідки №334/05-17 від 16 травня 2003 року, виданої відділом реєстрації актів громадського стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області, відомості про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записані за вказівкою матері відповідно до ч.2 ст.55 Кодексу про шлюб та сім`ю України (а.с.11).
Згідно витягу №00042440935 від 24 листопада 2023 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відомості про батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записані за вказівкою матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.75).
05 жовтня 2006 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 .
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2016 року, справа №607/1021/16-ц, розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , який зареєстрований 05 жовтня 2006 року відділом РАЦС Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис №1839. Також вказаним рішенням встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народився син ОСОБА_5 (а.с.12).
Відповідно до пункту 38 наказу ректора ТНПУ ім. В.Гнатюка - Кравець В.П. від 27 серпня 2003 року №50-к, трудові правовідносини із ОСОБА_3 тривали за строковим договором у період з 27 серпня 2003 року по 30 червня 2005 року (а.с.90).
Згідно із пунктом 2 наказу ректора ТНПУ ім. В.Гнатюка - Кравець В.П. від 01 липня 2005 року №42-к, трудові правовідносини із ОСОБА_3 тривали за строковом договором у період з 01 липня 2005 року по 30 червня 2010 року (а.с.91).
Відповідно до пункту 9 наказу ректора ТНПУ ім. В.Гнатюка - Кравець В.П. від 15 травня 2006 року №27-к, трудові правовідносини із ОСОБА_3 тривали за строковом договором у період з 15 травня 2005 року по 14 травня 2013 року (а.с.92).
Згідно із пунктом 8 наказу ректора ТНПУ ім. В.Гнатюка - Кравець В.П. від 14 травня 2013 року №23-к, трудові правовідносини із ОСОБА_3 тривали за строковом договором у період з 15 травня 2013 року по 30 червня 2016 року (а.с.93).
Як вбачається з особової картки № НОМЕР_3 , яка заповнену на ім`я ОСОБА_3 , в розділі «Сімейне становище» зазначено: одружена з ОСОБА_8 , діти - дочка ОСОБА_11 , 1991 року народження, син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).
Відповідно до довідки №59 від 06 травня 2016 року, виданої Тернопільським навчально-виховним комплексом №35 Тернопільської міської ради, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно навчається у 3-Б класі комплексу. За період з 01 вересня 2015 року по день видачі довідки його батько, ОСОБА_8 , школу не відвідував, дитиною не цікавився (а.с.80).
Наказом ректора ТНПУ ім. В.Гнатюка №297-к/тр від 16 серпня 2023 року, ОСОБА_3 звільнено з 23 серпня 2023 року, за п.2 ст.36 КЗпП України, та надано компенсацію за невикористану відпустку за 27 днів (а.с.6).
Згідно з листом ТНПУ ім. В.Гнатюка №1627/40-04 від 05 жовтня 2023 року слідує, що університет відмовив ОСОБА_3 у надані грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову соціальну відпустку, як одинокій матері, а також, як одному із батьків, які мали двох або більше дітей віком до 15 років за період роботи в університеті (а.с.14).
Відповідно до довідки про доходи №000000000099 від 07 грудня 2023 року, виданої ТНПУ ім. В.Гнатюка вбачається, що ОСОБА_3 нараховано за період з січня 2023 року по серпень 2023 року дохід в розмірі 172855.30 грн (а.с.81).
Згідно з листом Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №ПЗ/3.2/455-3В-23 від 20 листопада 2023 року слідує що, ОСОБА_3 надавалася ТНПУ ім. В.Гнатюка, як одинокій матері, оплачувана відпустка терміном 10 календарних днів (а.с.82).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
За змістом частин першої, другої статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Аналіз указаної норми свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено таку структуру заробітної плати: 
- основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; 
- додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій;
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки» (в редакції на момент звільнення позивачки), одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).
Якщо працівник, що має право на цю відпустку, з яких-небудь причин не скористався цим правом за декілька попередніх років, він може використати цю відпустку пізніше.
З листів Мінсоцполітики від 20 вересня 2013 року №807/13/155-13 і від 12 травня 2015 року №256/13/116-15 вбачається, що строк давності, після якого втрачається право на додаткову відпустку на дітей, чинним законодавством не встановлений.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказано що, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України стосовно відпусток» від 22 жовтня 2004 року, внесено зміни в частину першу статті 19 Закону України «Про відпустки», а саме: після слів «усиновила дитину» доповнено словами «одинокій матері», а саме жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 7 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту багатодітних сімей» від 19 травня 2009 року, внесено зміни до частини першої статті 19 Закону України «Про відпустки» у частині першій слова і цифру «відпустка тривалістю 7 календарних днів» замінити словами і цифрами «відпустка тривалістю 10 календарних днів».
Крім того, «одинокою матір`ю» слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: 
- жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; 
- вдова; 
- жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).
Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.
Одним з таких документів, наприклад, може бути:
- рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав;
- ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів;
- акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини;
- довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.
Відповідно до пункту 7 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Святкові та неробочі дні (стаття 73 КЗпП України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53 (тривалість роботи напередодні святкових, неробочих і вихідних днів), частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67 та статей 71 - 73 (святкові і неробочі дні) Кодексу законів про працю України.
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що вона є одинокою матір`ю двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому мала право від відповідача, з яким перебувала у трудових відносинах, на надання додаткової соціальної відпустки тривалістю 7 календарних днів згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки», за період з 2004 рік по 2009 рік, до досягнення повноліття дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надання додаткової соціальної відпустки тривалістю 10 календарних днів згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки», за період з 2015 рік по 2023 рік, до дати звільнення з роботи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 працювала у ТНПУ ім. В.Гнатюка з 1989 року по 23 серпня 2023 року.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що ОСОБА_3 станом на 18 листопада 2004 року є одинокою матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батько якої був записаний за вказівкою матері. Також, ІНФОРМАЦІЯ_4 в ОСОБА_3 народився син ОСОБА_5 , батьком якого є ОСОБА_8 . Однак 26 лютого 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розірвали шлюб, та з 01 вересня 2015 року батько не приймає участь у вихованні сина.
Вказані обставини підтверджені:
- свідоцтвами про народження серія НОМЕР_1 від 06 травня 2015 року, серія НОМЕР_2 від 25 лютого 2019 року;
- довідкою №334/05-17 від 16 травня 2003 року, виданою відділом реєстрації актів громадського стану Бориславського міського управління юстиції Львівської області;
- витягом №00042440935 від 24 листопада 2023 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження;
- рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2016 року справа №607/1021/16-ц;
- довідкою №59 від 06 травня 2016 року, виданої Тернопільським навчально-виховним комплексом №35 Тернопільської міської ради.
У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що відповідачу на момент звільнення позивачки з роботи було відомо про те, що в неї є двоє дітей, вона розлучена і батько не приймає участь у вихованні сина, що підтверджується особовою карткою № НОМЕР_3 , ведення якої покладається на відповідача, та яка заповнена на ім`я ОСОБА_3 , в розділі «Сімейне становище» зазначено дітей: дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Також відсутні відомості, що ТНПУ ім. В.Гнатюка, як роботодавець ОСОБА_3 , вимагав від останньої поновлення документів щодо підтвердження статусу одинокої матері.
З огляду на викладе, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що відповідачем не виплачена грошова компенсація за невикористані позивачкою дні додаткової відпустки згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки» за 2004 рік тривалістю 7 днів, за 2005 рік тривалістю 7 днів, за 2006 рік тривалістю 7 днів, за 2007 рік тривалістю 7 днів, за 2008 рік тривалістю 7 днів, за 2009 рік тривалістю 7 днів, за 2015 рік тривалістю 10 днів, за 2016 рік тривалістю 10 днів, за 2017 рік тривалістю 10 днів, за 2018 рік тривалістю 10 днів, за 2019 рік тривалістю 10 днів, за 2020 рік тривалістю 10 днів, за 2021 рік тривалістю 10 днів, за 2022 рік тривалістю 10 днів, за 2023 рік тривалістю 10 днів, а всього 132 днів.
Оскільки за період роботи позивачки загальна кількість календарних днів невикористаної щорічної соціальної додаткової відпустки складає 132 днів, на дату звільнення позивачки, розрахунок компенсації одного дня невикористаної відпустки, з урахуванням методики її розрахунку, яка визначена Порядком обчислення середньої заробітної плати № 100, становить: 172855.30 грн (сумарний дохід за 2023 рік) : 168 (кількість днів) = 1028.90 грн (середньоденна).
Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, належних та допустимих доказів проведення повного розрахунку з позивачкою у день звільнення відповідач не надав.
Таким чином, розмір компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, яка підлягала виплаті ОСОБА_3 , становив: 132 дні *1028.90 грн. = 135814.80 грн.
Враховуючи те, що позовна заява ОСОБА_3 містила вимогу про стягнення з відповідача 94000.00 грн, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що права та інтереси позивачки були порушенні відповідачем, та існують правові підстави для задоволення позовних вимог шляхом стягнення з ТНПУ ім.В.Гнатюка на користь ОСОБА_3 компенсації за невикористану відпустку в розмірі 94000.00 грн.
Доводи апелянта про те, що у даній справі слід застосувати строки позовної давності колегія суддів відхиляє, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу невиплати позивачці компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2004-2009 роки та 2015-2023 роки, позивачка звернулася з позовом 11 жовтня 2023 року, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску строку позовної давності.
Більше того, частиною 2 ст.233 КЗпП України у редакції до 19 липня 2022 року було визначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Крім того, згідно зі змінами, внесеними до КЗпП України Законом №540-IX від 30 березня 2020 року, Глава XIX Прикінцеві положення Кодексу викладені у наступній редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобіганню поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначенні статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на усій території України було встановлено карантин.
Твердження апелянта про те, що дії позивачки ОСОБА_3 містять ознаки суперечливої поведінки суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки невикористана у попередньому календарному році додаткова відпустка на дітей підлягає перенесенню та продовженню у випадках, передбачених Законом України «Про відпустки». Отже невикористана додаткова відпустка працівниками, які мають дітей, підлягає грошовій компенсації при звільненні або працівник може взяти невикористану відпустку на дітей при звільненні, з наступним днем звільнення.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Дії відповідача щодо відмови у виплаті компенсації позивачці за невикористану відпустку з підстав відсутності доказів, які підтверджують статус одинокої матері, апеляційний суд розцінює як суперечливу поведінку.
Зокрема, у відповідача була достименна інформація про дітей позивачки та її сімейний стан. Згідно з листом Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №ПЗ/3.2/455-3В-23 від 20 листопада 2023 року слідує що, ОСОБА_3 надавалася ТНПУ ім.В.Гнатюка як одинокій матері оплачувана відпустка терміном 10 календарних днів.
Вважаючи, що ОСОБА_3 не має статусу одинокої матері, роботодавець у 2023 році замість того, щоб поставити вимогу про необхідність надання додаткових відомостей на підтвердження відповідного статусу, приймає рішення про відмову виплаті компенсації позивачці за невикористану щорічну додаткову відпустку на дітей.
Посилання апелянта на відсутність належних доказів, які б підтверджували факт не участі ОСОБА_8 у вихованні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , апеляційний суд не бере до уваги, оскільки чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Разом з тим, вказане посилання спростовується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2016 року, справа №607/1021/16-ц, про розірвання шлюбу, та довідкою №59 від 06 травня 2016 року, виданою Тернопільським навчально-виховним комплексом №35 Тернопільської міської ради. Будь-які докази, які підтверджують протилежне матеріали даної справи не містять.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у відзиві на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Задовольняючи позов, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, в інтересах якого діє ІВАЩУК Володимир Михайлович , - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 березня 2024 року - залишити без змін.
Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити в межах, ними понесених.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.
Дата складення повного тексту постанови - 24 червня 2024 року.

Головуючий                                                                        О.З. Костів
Судді:                                                                                М.В. Хома
                                                                                       Н.М. Храпак