ПОСТАНОВА                                                     
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                 
 
05 червня 2024 року
м. Київ
 
справа № 753/2725/20
провадження № 61-15106св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Кулікової С. В., Сушко Л. П.,
Короткий зміст позовних вимог
1.            У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просив здійснити поділ квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подржжя; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 
2.            12 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог та просив визнати за ним: право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; право власності на 1/2 частину будинку загальною площею 210,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів, які використано в процесу будівництва у вигляді житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0794 га з кадастровим № 8000000000:72:504:0170, що знаходиться в АДРЕСА_3 ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,794 га з кадастровим № 8000000000:72:504:0170, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; право власності на паркомісце АДРЕСА_4 .
3.            03 березня 2021 відповідно до ухвали заяву про збільшення позовних вимог залишено без руху.
4.            28 травня 2021 року позивачем надано заяву про усунення недоліків заяви про збільшення розміру позовних вимог відповідно до якої просив:
-           визнати за ним право власності на 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; 
-          визнати за ним право власності на 97/400 частки будинку загальною площею 210,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
-           визнати за ним право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів і конструктивних елементів, які використано в процесі будівництва та існують у вигляді житлового будинку і розташовані на земельній ділянці площею 0.0794 га з кадастровим номером:8000000000:72:504:0170, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; 
-          визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею  0.0794 га з кадастровим номером: 8000000000:72:504:0170, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
-           визнати за ним право власності на паркомісце АДРЕСА_4 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
5.            Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022  року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від  02 травня 2023 року, позов задоволено частково.
6.            Визнано за ОСОБА_1 право власності на: 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 ; 1/2 частку квартири АДРЕСА_6 . Здійснено розподіл судових витрат.
7.            Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що квартира АДРЕСА_5 та квартира АДРЕСА_6 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягають поділу між сторонами.
8.            Позовні вимоги щодо поділу будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які використано в процесі будівництва та які існують у вигляді житлового будинку і розташовані на земельній ділянці площею 0,0794 га з кадастровим номером 8000000000:72:504:0170, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та щодо визнання за позивачем права власності на паркомісце АДРЕСА_4 залишено без розгляду на підставі заяви представника позивача.
9.            В іншій частині позовних вимог суди відмовили у їх задоволенні, оскільки майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
10.         У жовтні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
11.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
12.         Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
13.         У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині незадоволених позовних вимог та задовільнити їх.
14.         Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 09 серпня 2021 року у справі № 295/10751/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
15.         Касаційна скарга мотивована тим, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 червня 1979 року по 15 березня 2021 року.
16.         Під час шлюбу ними було збудовано та придбано ряд об`єктів нерухомого майна, титул власника на які було оформлено за ОСОБА_2 , зокрема на частину будинку по АДРЕСА_3 (свідоцтво про право власності від 18  вересня 1991 року).
17.         Вважає, що суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині, оскільки спірні правовідносини відносяться у часі до липня-вересня 1991 року, коли ОСОБА_2 набула право власності на 97/200 частин домоволодіння по АДРЕСА_3 на підставі рішення виконкому Залізничної районної ради народних депутатів від 17 липня 1991 року № 196. На інші 103/200 частини домоволодіння свідоцтво про право власності було видано ОСОБА_3 .
18.         В подальшому у грудні 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10044 га за адресою домоволодіння. За державним актом право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 належить 97/200 земельної ділянки, а ОСОБА_3   - 103/200 земельної ділянки.
19.         Після смерті ОСОБА_3 та оформлення спадкових прав вказану земельну ділянку було поділено між спадкоємцями за договором поділу земельної ділянки від 19 травня 2016 року, за яким ОСОБА_2 перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,0794 га.
20.         Разом із тим, судами в судових рішеннях було зазначено, що земельну ділянку площею 0,10 га та будинок наприкінці 1970-х було приватизовано померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
21.         Вказаний висновок є помилковим, оскільки процес приватизації в Україні розпочався з прийняттям у червні 1992 року Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», який почав регулювати порядок передачі державного житлового фонду у власність громадянам.
22.         Заявник посилається на статті 22, 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та вважає, що набута під час шлюбу частина спірного будинку вважається спільною сумісною власністю незалежно від того, хто був її титульним власником, тому він має право на визнання за ним 97/400 частин спірного домоволодіння.
23.         Також вважає, що має право на частину земельної ділянки, на якій розташований вищевказаний будинок.
Відзиву на касаційну скаргу не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24.         09 червня 1979 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, про що Жулянською сільською радою Києво-Святошинського р-ну Київської області було зроблено запис за № 22. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_2 .
25.         28 вересня 2021 року ТОВ «Київські енергетичні послуги» на виконання вимог ухвали про витребування доказів повідомлено про те, що у товаристві для розрахунків за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_8 з 01 січня 2019 року відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 .
26.         04 жовтня 2021 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванчик І. І. на виконання ухвали від 15 вересня 2021 року надала копії документів, які містяться в нотаріальній справі, копію договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ТОВ «Житло киянам» та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І. І. 05 серпня 2010 року за реєстровим № 1450, а також копію згоди ОСОБА_1 на купівлю та на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 .
27.         04 жовтня 2021 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на виконання вимог ухвали від 15 вересня 2021 року надано копії документів з матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_3 . Повідомлено про те, що паркомісця за адресою: АДРЕСА_4 на праві власності не реєструвались.
28.         02 вересня 2022 року ТОВ «Київські енергетичні послуги» на виконання вимог ухвали про витребування доказів від 26 липня 2022 року повідомлено про те, що у товаристві для розрахунків за спожиту електроенергію за адресою: АДРЕСА_8 для обліку спожитої та сплаченої електричної енергії відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_2 . Інформація про переукладення договору про користування електричною енергією з іншою особою у товаристві відсутня.
Позиція Верховного Суду
29.         Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
30.         Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
31.         Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
32.         Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
33.         Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
34.         З матеріалів касаційної скарги вбачається, що судові рішення оскаржуються лише в частині незадоволених позовних вимог щодо поділу домоволодіння по АДРЕСА_3 та земельної ділянки, на якій розташовано будинковолодіння, тому в іншій частині судові рішення не переглядаються.
35.         Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо поділу домоволодіння по АДРЕСА_3 та земельної ділянки, на якій розташовано будинковолодіння, виходив із того, що вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
36.         Колегія суддів вважає вказані висновки передчасними з огляду на наступне.
37.         Подаючи до суду заяву про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 вказував, що вищевказане майно набуто у 1991 році під час перебування сторін у шлюбу, а тому підлягає поділу.
38.         Відповідно до статей 22, 28, 29КпШС України (у редакції 1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
39.         Статтею 22 КпШС Українизакріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17).
40.         У частині першій статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
41.         Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023  року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).
42.         У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
43.         Відповідно до положень статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
44.         Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
45.         Суди мотивували відмову в задоволенні вимог щодо поділу будинковолодіння по АДРЕСА_3 та земельної ділянки за вказаною адресою тим, що відповідно до заперечення на заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 12 липня 2021 року щодо вимог про визнання права власності на 97/400 на частку будинку загальною площею 210,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 в 1960 -х роках була виділена сільською радою померлій матері відповідача ОСОБА_3 , яка будувала будинок. Земельну ділянку площею 0,10 га та будинок наприкінці 1970-х років було приватизовано померлою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Після смерті матері в 2013 році її частину земельної ділянки площею 0,05 га та будинку успадкували ОСОБА_2 та її брат по 0,025 га та 103/400 частки будинку кожен. З дозволу ОСОБА_2 успадкована братом частина земельної ділянки площею 0,025 земельної ділянки та 103/400 частки будинку була продана третім особам, які проживають в тому ж будинку.
46.         Разом із тим, згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
47.         Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
48.         Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
49.         Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
50.         У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
51.         Матеріали справи містять свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , яка згідно свідоцтва володіє 97/200 частин будинковолодіння (т. 2, а. с. 105).
52.         Матеріали справи містять свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння по АДРЕСА_3 , виданого на ім`я ОСОБА_3 , яка згідно свідоцтва володіє 103/200 частин будинковолодіння (т. 2, а. с. 110).
53.         Інших доказів набуття ОСОБА_3 права власності на будинковолодіння матеріали справи не містять.
54.         Суди попередніх інстанцій, посилаючись на заперечення на заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, не врахували, що матеріали справи не містять доказів наведених у запереченнях обставин, поданих представником відповідача - ОСОБА_6 , щодо виділення матері ОСОБА_2 земельної ділянки і будівництва останньою спірного будинку, а отже стороною відповідача не було спростовано презумпцію спільності майна подружжя, набутого під час перебування у шлюбі.
55.         При цьому відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
56.         Отже, вирішуючи питання щодо поділу домоволодіння та вказуючи, що таке належить на особистій приватній власності ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій наведеного вище не врахували та дійшли передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення вказаних вимог.
57.         Також колегія суддів не може погодитись із висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо поділу між колишнім подружжям земельної ділянки площею 0.0794 га з кадастровим номером: 8000000000:72:504:0170.
58.         У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».
59.         Також у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 вказано, що «відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю, споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства».
60.         З державного акта на право власності на земельну ділянку від 08 грудня 2003 року вбачається, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 97/200 від 0,1044 га по АДРЕСА_3 (т. 1, а. с. 178).
61.         З державного акта на право власності на земельну ділянку від 08 грудня 2003 року вбачається, що ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 103/200 від 0,1044 га по АДРЕСА_3 (т. 2, а. с. 111).
62.         Також з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:72:504:0170 площею 0,0794 га належить ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 209). Підстава для державної реєстрації: договір про поділ земельної ділянки, серія та номер: 1831, виданий 19 травня 2016 року, видавник ПНКМНО Герасименко Н. М. , витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, серія та номер: НВ-8000337332016, видавник: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві.
63.         Як вказувалось вище, суди, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо поділу будинковолодіння та земельної ділянки, на якій воно розташовано, в основу судових рішень поклали заперечення представника відповідача, у яких, серед іншого, вказано, що частину земельної ділянки, яка належала ОСОБА_3 , успадкувала ОСОБА_2 та її брат.
64.         Разом із тим, матеріали справи містять лише копії свідоцтв про право на спадщину за законом від 30 травня 2013 року, з яких вбачається, що спадкоємцями ОСОБА_3 є її дочка ОСОБА_2 та син - ОСОБА_8 , які успадкували по 1/2 частини спадщини, яка складається з: 103/200 часток домоволодіння під АДРЕСА_3 та розташоване на земельній ділянці площею 0,1044 га, кадастровий номер 8000000000:72:504:0063 (т. 2, а. с. 123, 125).
65.         Доказів успадкування частини земельної ділянки, належної ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та її братом матеріали справи не містять.
66.         Водночас особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування (пункт 2 частини першої статті 52 СК України).
67.         Таким чином, суди, вирішуючи питання щодо поділу земельної ділянки, не врахували принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, та належним чином не встановили обставин щодо правового статусу такого майна, не з`ясували, чи підлягає воно поділу між колишнім подружжям в частині заявлених позивачем вимог.
68.         З огляду на те, що до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити власне рішення, колегія суддів дійшла висновку про скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду.
69.         Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та аргументам учасників справи, визначити, яка частка будинковолодіння та земельної ділянки була успадкована ОСОБА_2 після ОСОБА_3 , а яка є спільним майном подружжя, та вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
70.         Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.            Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.            Постанову Київського апеляційного суду від 02 травня 2023 року в частині позовних вимог щодо поділу будинку по АДРЕСА_3 та земельної ділянки площею 0.0794 га з кадастровим номером: 8000000000:72:504:0170 скасувати, справу в указаній частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                             О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович