17.05.24
22-ц/812/729/24

Провадження № 22-ц/812/616/24 Суддя першої інстанції Сухаревич З.М.
Провадження № 22-ц/812/729/24 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 травня 2024 року м. Миколаїв Справа № 478/4241/23
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Серебрякової Т.В.,
при секретарі судового засідання – Богуславській О.М.,
за участю представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» та ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Сухаревич З.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 19 лютого 2024 року, за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки,

В С Т А Н О В И В:

14 липня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» (далі – ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК, Товариство) про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.
Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 березня 2017 року між ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» та ним було укладено трудовий договір. 
Угодою про припинення трудового договору від 28 грудня 2022 року було укладено згоду про припинення трудового договору 30 грудня 2022 року (ця дата вважається останнім днем роботи ОСОБА_3 ). 
Позивач належним чином виконав всі умови угоди, а відповідач грубо порушив вимоги норм трудового права, в прояві п`ятимісячної затримки видачі трудової книжки і належному її оформленні.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з 01 січня 2023 року по 24 травня 2023 року становить 3 670.29 грн, без вирахування податків та обов`язкових платежів. Отже до стягнення підлягає середній заробіток за 100 робочих днів – 367 029.54 грн.
Посилаючись на викладене та на приписи частини 5 статті 235 КЗпП України, ОСОБА_3 просив суд зобов`язати ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» внести запис про звільнення у трудову книжку ОСОБА_3 з 24 травня 2023 року. Стягнути з ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки в розмірі 367 029.54 грн. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2024 року позов задоволено частково.
Зобов`язано ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» внести запис про звільнення у трудову книжку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 ), – з ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 073.60 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки процедура включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність на час звільнення позивача не завершена, доводи представника відповідача про відсутність порушень ним закону через відсутність обов`язку видати трудову книжку у день звільнення, є безпідставним.
Днем звільнення позивача є день видачі трудової книжки – 24 травня 2023 року, а тому суд вважає доведеною та такою що підлягає задоволенню вимогу позивача зобов`язати відповідача внести запис про звільнення у трудову книжку ОСОБА_3 , з 24 травня 2023 року.
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вина роботодавця у несвоєчасній видачі трудової книжки, яка тягне за собою стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, виникає у тому випадку, коли роботодавець умисно не вчиняє дії з видачі трудової книжки. Між тим, позивачем не доведено умисних дій відповідача у затримці видачі трудової книжки, як і не доведено, що він дійсно вчиняв дії для отримання трудової книжки у день звільнення та до травня 2023 року, а відповідач при цьому чинив йому перешкоди.
Частково не погодившись з рішенням суду, ТОВ «НАВАЛ ЛОГІСТІК», подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права та необґрунтованість висновків суду, просило його скасувати в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання внести запис про звільнення у трудову книжку, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Змінити рішення суду виключивши з резолютивної частини рішення абзац четвертий, замінивши його на інший абзац наступного змісту: Стягнути з ОСОБА_3 на користь ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована тим, що враховуючи, що суд першої інстанції встановив у своєму рішенні відсутність вини відповідача в затримці видачі трудової книжки позивачу, підстави для задоволення позовних вимог в частині зміни дати звільнення з 30 грудня 2022 року на 24 травня 2023 року відсутні. В цій частині рішення суду прийнято без належного та правильного тлумачення пункту 4.1 Інструкції № 58, а тому підлягає скасуванню.
Зміна дати звільнення без попереднього анулювання угоди про припинення трудового договору є неможливою.
Наказ про звільнення позивача не оскаржено, такий наказ є чинним, а тому підстави для внесення запису до трудової книжки позивача щодо зміни дати звільнення відсутні.
Більш того, відповідно до правової позиції Верховного Суду зміна дати звільнення не є належним способом захисту права, що в свою чергу, є самостійною підставою у відмові в позові.
Щодо висновків суду першої інстанції про недоведеність відповідачем витрат на правову допомогу у цій справі скаржник зазначає наступне.
У ордері на надання правничої допомоги Серія ВЕ № 1095620 від 04 вересня 2023 року, на підставі якого адвокат Матвєєв В.В. представляв інтереси відповідача у справі № 487/4241/23, вказана підстава для видачі ордеру, а саме договір про надання правової допомоги без номеру від 30 серпня 2023 року. Отже саме на підставі цього договору адвокат Матвєєв В.В. надав відповідачу правничу допомогу по справі №487/4241/23; між відповідачем та адвокатом Матвєєвим В.В. не укладено будь-якого іншого договору про надання правової допомоги; адвокат Матвєєв В.В. не є представником відповідача по будь-якій іншій справі, окрім справи № 487/4241/23.
Дата укладення договору про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом Матвєєвим В.В. (30 серпня 2023 року) та дата здійснення відповідачем оплати за цим договором (06 вересня 2023 року) припадають на проміжок часу між відкриттям провадження по справі № 487/4241/23 (27 липня 2023 року) та наданням представником відповідача адвокатом Матвєєвим В.В. відзиву по цій справі (11 вересня 2023 року). Зазначені обставини свідчать про те, що і договір про надання правничої допомоги і оплата в сумі 10 000 грн на користь адвоката Матвєєва В.В. були здійснені саме у зв`язку з розглядом справи № 487/4241/23.
Отже висновок суду першої інстанції про не доведеність відповідачем витрат на правову допомогу у цій справі 10 000 грн лише на підставі відсутності у договорі та платіжному дорученні вказівки на номер справи є хибним.
ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначав, що апеляційна скарга ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» не підлягає задоволенню, оскільки суд правомірно задовольнив вимогу позивача про зобов`язання відповідача внести запис про звільнення у трудову книжку ОСОБА_3 з 24 травня 2023 року та правомірно відмовив відповідачу у стягненні з позивача витрат на правову допомогу.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне та не всебічне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просив рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивував тим, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.
Днем звільнення в такому випадку вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника.
Конституційний суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.
ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» надало відзив на апеляційну скаргу.
У відзиві зазначало, що не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.
В апеляційній скарзі не зазначено які саме та у чому саме висновки суду першої інстанції є помилковими, відсутні посилання на конкретні висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не вказані доводи, які б спростовували ці висновки.
Висновки зроблені судом першої інстанції за результатами повного та всебічного дослідження обставин справи та наявних у матеріалах справи доказів, є вірними та жодним чином не спростовуються позивачем у апеляційній скарзі.
Відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом та матеріалами справи встановлено, що 28 грудня 2022 року між директором ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» та ОСОБА_3 укладено угоду, за умовами якої сторони дійшли згоди про припинення трудового договору, укладеного між ними 06 березня 2017 року, на таких умовах:
1.Трудовий договір припиняється 30 грудня 2022 року. Ця дата вважається останнім днем роботи працівника.
2. Роботодавець зобов`язується:
2.1. Звільнити працівника за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП) з 30 грудня 2022 року.
2.2. В день звільнення вплатити всі належні йому відповідно до чинного законодавства суми в повному обсязі.
2.3. В день звільнення виплатити вихідну допомогу у розмірі 3,6 заробітних плат у вересні 2022 року (219 143 грн).
2.4. В останній день роботи видати працівнику належно оформлену трудову книжку, копію наказу про звільнення, довідку про заробітну плату для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
3. Працівник зобов`язується не пізніше 30 грудня 2022 року передати всі справи ОСОБА_4 .
Відповідно до акту приймання-передавання документації № 1 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, введення в Україні воєнного стану, відсутністю організаційних та технічних умов, необхідних для виконання роботи, через загрозу захоплення ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК», з метою забезпечення схоронності особові справи та трудові книжки працівників ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК», заступник директора з персоналу ОСОБА_5 передав 24 лютого 2022 року заступнику директора з безпеки ОСОБА_6 картонні коробки (2 шт.) з трудовими книжками, книгою обліку трудових книжок, особові справи.
28 грудня 2022 року ОСОБА_3 ознайомлений та отримав копію наказу № 100-к про припинення трудового договору, відповідно до якого його звільнено за угодою сторін пункт 1 статті 36 КЗпП України.
Також 28 грудня 2022 року ОСОБА_3 письмово повідомлено про нараховані суми, належні йому при звільненні, про що свідчить підпис у наказі №100-к про припинення трудового договору та в повідомленні про нараховані суми, належні йому при звільненні.
Листом директора ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» вих. № 42/4-6/23 від 02 травня 2023 року ОСОБА_3 повідомлено, що його трудова книжка вже знаходиться в департаменті персоналу ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК». Для її отримання необхідно з`явитись особисто з заявою у департамент персоналу або відправити листа Укрпоштою. 
15 травня 2023 року ОСОБА_3 надіслано лист директору ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» на його лист від 02 травня 2023 року, яким він підтверджує готовність отримати трудову книжку та просить повідомити інформацію про контактну особу та визначити дату отримання трудової книжки. На дату видачі трудової книжки просив підготувати наказ на звільнення з датою видачі трудової книжки та внести відповідні зміни у трудову книжку.
Листом від 18 травня 2023 року № 45/4-9/23 ОСОБА_3 повідомлено про отримання трудової книжки 24 травня 2023 року об 11-00 год. Що стосується пропозиції змінити дату звільнення на дату видачі трудової книжки, повідомлено, що видати наказ та внести відповідні зміни до записів у трудовій книжці, то ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» не вбачає для цього правових підстав.
Відповідно до книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК», ОСОБА_3 отримав трудову книжку 24 травня 2023 року. 
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає не повною мірою.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За положеннями статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Статтею 21 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.
Як встановлено судом 28 грудня 2022 року сторони досягли згоди про припинення трудового договору, укладеного між ними 06 березня 2017 року з 30 грудня 2022 року, внаслідок цієї угоди наказом від 30 грудня 2022 року № 100-к позивача було звільнено з посади заступника директора з операційної діяльності на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. 
Ці обставини сторонами не оспорюються. 
Між тим позивач просив визнати днем його звільнення 24 травня 2023 року фактичний день видачі трудової книжки, оскільки після звільнення трудова книжка не була йому видана з вини роботодавця. 
З приводу вказаної вимоги позивача апеляційний суд зазначає наступне.
Так, згідно зі статтею 47 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами, внесеними Законом України від 05 лютого 2021 року №1217-IX, який набрав чинності 10червня 2021 року) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Разом з тим, в розділі II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 05 лютого 2021 року №1217-IX зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати належно оформлену трудову книжку працівнику, з яким укладено трудовий договір до набрання чинності цим Законом та який звільняється до завершення процедури включення до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутніх відомостей про трудову діяльність, у день звільнення.
Відповідач таких вимог закону не дотримався, стверджуючи в апеляційній скарзі, що затримка у видачі трудової книжка сталася не з вини відповідача.
На обґрунтування своїх доводів зазначав, що у зв`язку з введенням воєнного стану в України всі трудові книжки працівників разом з іншими документами були вивезені з місця розташування Товариства в безпечне місце, що підтверджується актом приймання-передачі від 24 лютого 2022 року. Інших доказів на підтвердження обставин, які унеможливлювали видачу позивачу трудової книжки саме у день звільнення 30 грудня 2022 року, відповідачем суду не надано.
Між тим згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану (пункт 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022).
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
З початку 2014 року мала місце збройна агресія Російської Федерації, яка розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності. І на даний час Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації. […] Зазначений факт розглядається як загальновідомий для обох сторін. Факт військової агресії визнаний на національному рівні, в тому числі в Законах України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», «Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене в районі відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, проведення антитерористичної операції», Постановах Верховної Ради України «Про Звернення Верховної Ради України до парламентів іноземних держав, парламентських асамблей міжнародних організацій щодо засудження триваючої агресії Російської Федерації проти України», «Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором», «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», Рішеннями Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» тощо ( постанова Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2019 року у справі № 911/1897/18).
       В листі, розміщеному на офіційному сайті, Торгово-промислова палата України на підставі статей 14, 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Згідно з наведеними положеннями закону та висновками Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що у разі, якщо ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» посилається як на причину невиконання своїх обов`язків на наявність обставин, які він вважає форс-мажорними (введення воєнного стану), він має надати докази того, що саме ці обставини перешкодили йому у виконання його обов`язків щодо видачі трудової книжки працівнику в день звільнення.
З матеріалів справи встановлено, що Товариство обмежилось лише посиланням на військовий стан та наданням акту про вивезення трудових книжок в безпечне місце, але не надало доказів на підтвердження того, які саме обставини (неможливість повернення трудової книжки на час звільнення, коли були повернуті документи до місця розташування Товариства, чи повідомлявся про це позивач та у якій спосіб) вплинули на не виконання обов`язку роботодавця щодо видачі трудової книжки звільненому працівнику.
З огляду на викладене апеляційний суд доходить висновку, що належними, достатніми та допустимими доказами відповідачем не доведено існування форс-мажорних обставин, які б перешкоджали йому виконати передбачений трудовим законодавством обов`язок щодо видачі при звільненні працівнику трудової книжки.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звертався за отриманням трудової книжку також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки законом визначено, що це обов`язок роботодавця, а матеріали справи не містять доказів про те, що Товариство намагалося виконати свій обов`язок.
За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ТОВ «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» щодо відсутності вини відповідача у невиконанні обов`язку щодо видачі трудової книжки позивачу у день звільнення. 
Таким чином доводи відповідача про відсутність його вини у порушенні ним трудового законодавства безпідставні.
Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.
Отже суд першої інстанції правильно визначив днем звільнення ОСОБА_3 з займаної посади 24 травня 2023 року, тобто день отримання трудової книжки, оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач не погоджується внести такий запис, то вимога позивача про зобов`язання відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки, з огляду на наведені норми права, правильно задоволена судом першої інстанції.
Щодо стягнення з Товариства на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу по дату отримання трудової книжки апеляційний суд зазначає наступне.
У справі, що переглядається, позивач ОСОБА_3 був звільнений за згодою сторін 30 грудня 2022 року.
Таким чином відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача, були перешкоди для його працевлаштування.
У трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати.
Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є закінчення трудового договору (контракту), а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівнику виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави вважати, що у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки мав місце вимушений прогул позивача та були перешкоди для його працевлаштування, а на роботодавця слід покласти матеріальну відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17, від 29 травня 2023 року у справі № 341/1639/21.
Крім того, слід зазначити, що на час звільнення відповідача частина 5 статті 235 КЗпП України була змінена відповідно до  Закону України від 05 лютого 2021 року №1217-IX, який набрав чинності 10 червня 2021 року. За зміненою нормою закону працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця.
Також апеляційний суд не погоджується з аргументами апеляційної скарги Товариства про безпідставність відмови відповідачу у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, оскільки, як правильно визначив, суд надані на підтвердження цих судових витрат докази, позбавляють можливості суд дійти до висновку, що такі витрати мали місце саме у справі, що переглядається.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
З урахуванням викладеного, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині судового рішення, оскільки на переконання апеляційного суду ця частина викладена не достатньо обґрунтовано, а тому її слід викласти в редакції цієї постанови.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки зміна мотивувальної частини судового рішення не впливає на розподіл судових витрат, підстави для перерозподілу таких витрат відсутні.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «НАВАЛЬ ЛОГІСТІК» та ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину цього судового рішення в редакції цієї постанови.
В іншій частині зазначене рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.