ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 р. 	Справа № 480/9594/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 (ухвалене суддею Гелета С.М.)   по справі № 480/9594/23
за позовом               ОСОБА_1  
до              Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області                      
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до   суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області № 183450025453 від 27.07.2023 "Про відмову в призначенні пенсії"; зобов`язати зарахувати до наявного у позивача стажу, що надає право на пенсію за віком, періоди роботи 01.01.1992 по 01.06.1992 в артелі старателів "Северная", період з 01.06.1992 по 01.06.1995 роботи в Сумській міжгосподарській пересувній механізованій колоні СМПМК (колективне підприємство), період роботи з 01.06.1995 по 29.12.2000 в Закритому акціонерному товаристві "Моргангруп АБ"; зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 20.07.2023 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду щодо спірних періодів роботи.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 р. позов  задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2023  р.  та прийняти  нове рішення, яким у  задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції  розглядає справу  в порядку письмового провадження за наявними   в справі матеріалами.
          Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
          Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що 20.07.2023 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
За результатами розгляду заяви, за принципом екстериториальності,  рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області № 183450025453 від 27.07.2023 позивачу   відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку із тим, що згідно наданих до заяви документів страховий стаж позивача становить 16 років 3 місяців 12 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи, згідно трудової книжки з 01.01.1992 по 01.06.1992, оскільки з 01.01.2023 припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Період з 01.06.1992 по 01.06.1995 не зараховано, оскільки при проведенні опитування свідків не дотримані вимоги п. 18 постанови КМУ від 12.08.1993 №637, не прийнята до уваги інформація управління статистики та ЄДРПОУ станом на 17.05.2023 про те, що Сумська міжгосподарська пересувана механізована колона СМПМК (колективне підприємство) зареєстровано 26.05.1995, дані про ліквідацію відсутні. Період роботи з 01.06.1995 по 29.12.2000 не зараховано у зв`язку із порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме не зазначено повне найменування підприємства та відсутні дані в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Позивач не погодився з вищезазначеним  рішенням відповідача та звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  спірне рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а спірні періоди роботи, що зазначені в трудовій книжці, зобов`язані бути враховані відповідачем під час обрахунку відповідного стажу під час призначення пенсії позивачу.
Суд апеляційної інстанції  погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
          Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях (на час оформлення трудової книжки позивача) визначався Інструкцією, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 року № 162 (в подальшому - Інструкція № 162).
Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
Згідно із пунктом 2.2 Інструкції № 162, заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу.
У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: нагородження орденами і медалями, присвоєння почесних звань; заохочення за успіхи в роботі, що застосовуються трудовим колективом, а також нагородження і заохочення, передбачені правилами внутрішнього трудового розпорядку і статутами про дисципліну; інші заохочення відповідно до чинного законодавства; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.
З приписів порядку ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, що визначався Інструкцією, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 № 162 та Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 вбачається, що заповнення трудової книжки здійснюється роботодавцем, а не працівником.
Отже, відповідальним за заповнення трудової книжки є підприємство - роботодавець, а не позивач. При цьому, слід зазначити, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 "Про трудові книжки працівників", відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Неточність у записах у трудовій книжці не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу, або взагалі стати відмовою у призначенні пенсії позивачу, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 29.03.2019 у справі №548/2056/16-а.
Судовим розглядом встановлено, що, згідно п. 12 записів трудової книжки    НОМЕР_1  позивач прийнятий на роботу до артелі старателів "Северная" з 14.06.1989, де пропрацював до 01.06.1996 та був звільнений за власним бажанням.
Згідно із розрахунку стажу позивача, період роботи з 14.06.1989 до 31.12.1991 включений до його страхового стажу   (2 роки 6 місяців 18 днів), що підтверджується матеріалами пенсійної справи, отже зауваження до зазначеного періоду та початку трудової діяльності з 14.06.1989 у відповідача відсутні.
Згідно із оскаржуваним рішенням відповідача, ОСОБА_1 не зараховано відповідачем періоду роботи  з 01.01.1992 по 01.06.1992 в артелі старателів "Северная", оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійног забезпечення від 13.03.1992, проте  позивач пропрацював на підприємстві  в артелі старателів "Северная"  з 14.06.1989 до дня звільнення 01.06.1992, а    Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення, на яку посилається відповідач,  прийнята лише 13.03.1992.   
Крім того,   станом на 13.03.1992 діяли норми Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в області пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Згідно із ч. 2 ст. 6 Угоди від 13.03.1992 (в редакції чинній на час спірний правовідносин), для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
Відповідно до абз. 2, 3 ст. 6 Угоди від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох сторін, взаємно визначається сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Частиною 2 статті 4 Угоди від 15.04.1994 передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається сторонами.
Аналіз вищезазначених норм законодавства вказує, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Таким чином,   відповідачем безпідставно не  зараховано період роботи позивача в артелі старателів "Северная"  з 14.06.1989 по 01.06.1992, по день звільнення з посади.
Щодо неврахування відповідачем до страхового стажу періоду роботи позивача з 01.06.1992 по 01.06.1995,у зв`язку із тим, що при проведенні опитування свідків не дотримані вимоги п. 18 постанови Кабінену Міністрів України від 12.08.1993 № 637, не прийнята до уваги інформація управління статистики та ЄДРПОУ, оскільки СМПМК зареєстровано 26.05.1995, суд зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в подальшому – Постанова № 637) затверджений Порядок підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Відповідно до п. 18 Постанови № 637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Судовим розглядом встановлено, що   свідками ОСОБА_2 та   ОСОБА_3 (а.с.46), надано пояснення та підтверджено, що  вони працювали разом із позивачем в період в артелі старателів "Северная" з 01.06.1992 по 01.06.1995, що підтверджується наданими поясненнями та копіями трудових книжок свідків, зокрема ОСОБА_3 працював на підприємстві з 16.01.1991, а ОСОБА_2 з 04.09.1989. 
Опитування вищезазначених свідків   проведено   працівниками ГУ ПФУ в Сумській області, що підтверджується     протоколом відділу обслуговування громадян № 1 сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України   в Сумській області від 17.05.2022.
Згідно із  трудовою книжкою позивача, номер запису 04-05, позивач прийнятий до Сумської СМПМК з 01.06.1992 на посаду бульдозериста 5 розряду по контрактній системі, а 01.06.1995 звільнений з посади за угодою сторін, зазначені записи скріплені підписом в.о. ст. інспектора відділу кадрів та печаткою відділу кадрів, в якому міститься посилання на підприємство «Облагробуд». На відбитку печатки зазначено назва підприємства «Облагробуд».
Таким чином, відповідачем безпідставно не зараховано  до трудового стажу позивача  період роботи позивача з  01.06.1992 по 01.06.1995, оскільки відповідачем не враховано  записи в трудовій книжці позивача, які, скріплені печаткою відділу кадрів СМПМК «Облагробуд», та   письмові пояснення свідків, які працювали в Сумській СМПМК «Облагробуд»,      .
Щодо неврахування  відповідачем при призначенні пенсії періоду роботи позивача  з 01.06.1995 по 29.12.2000, у зв`язку із не зазначенням у трудовій книжки позивача повного найменування підприємства при прийомі на роботу, суд апеляційної інстанції  зазначає наступне. 
Згідно  довідки     виданої ЗАТ «Моргангруп АБ» на підставі наказів № 1/06 від 01.06.1995 та № 29/12 від 29.12.2000 про підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 ,  позивач  працював в ЗАТ  «Моргангруп АБ», також спірний  період роботи позивача  з 01.06.1995 по 29.12.2000, який не зараховано відповідачем, підтверджується записами трудової книжки позивача, зроблені на підставі наказів № 1/06 від 01.06.1995 та № 29/12 від 29.12.2000 та   закріплені  печаткою підприємства, яка містить інформацію «закрите акціонерне товариство "Моргангруп АБ»,    у зв`язку із чим  доводи відповідача що у трудовій книжки позивача не зазначено повного найменування підприємства при прийомі на роботу є помилковими, оскільки   відповідальним за заповнення трудової книжки є підприємство - роботодавець, а не позивач. 
Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку спірного стажу при призначенні пенсії. 
Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, у зв`язку із чим період роботи позивача з    01.06.1995 по 29.12.2000 безпідставно не зараховано відповідачем до трудового стажу позивача.
Із урахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що    рішення № 183450025453 від 27.07.2023 Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області "Про відмову в призначенні пенсії" є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням    вимог матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі       Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до    ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а    рішення Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням    норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст. ст.         243,         308,         311,         316,         322,         325,         326,         328,         329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 по справі № 480/9594/23 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін