П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/21376/23	
          Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.
                                                                                                Дата і місце ухвалення 06.10.2024р., м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:     Бойка А.В.,
                         суддів:   Федусика А.Г,
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року у справі № 420/21376/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 

В С Т А Н О В И В:
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 24.06.2022 року №0272318-2403-1554.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року задоволено клопотання Головного управління ДПС в Одеській області та закрито провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. Також вказаною ухвалою було повернуто ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Держаного бюджету сплачений судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. відповідно до квитанції № 14212 від 11.08.2023.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції в частині відмови у стягнення з Головного управління ДПС в Одеській області витрат на правничу допомогу, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
У поданій апеляційній скарзі апелянт вказував на те, що він при зверненні у даному випадку до суду був вимушений скористуватись правничою допомогою адвоката для захисту своїх прав саме через неправомірні дії відповідача щодо винесення оскаржуваного ППР щодо сплати ним 27054 грн., а тому витрати на правничу допомогу виникли з вини відповідача, а не апелянта.
У той же час, на думку апелянта винесення відповідачем неправомірного ППР, яке змусило апелянта звертатись до суду з відповідним адміністративним позовом, очевидно свідчить про те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача.
Апелянт вважає, що суд, посилаючись на те, що в нього немає обов`язку по здійсненню розподілу судових витрат у спосіб передбачений положеннями ч. 8 ст. 139 КАС України, не прийняв до уваги такий основний засад (принцип) адміністративного судочинства як відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення (п. 10 ч. 3 ст. 2 КАС України). На думку апелянта, скасування відповідачем під час судового розгляду оскаржуваного ППР фактично свідчить про визнання ним позову і, як наслідок, про те, що судовий спір виник через його неправильні дії.
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідач у своєму відзиві заперечував проти задоволення позову апелянта, стверджуючи про законність оскаржуваного ППР. Це, як стверджує позивач, призвело до затягування судового процесу і збільшення обсягу надання правничої допомоги, яку надав апелянту адвокат Цимбал С. Ю., а саме: адвокат мав аналізувати доводи викладені відповідачем у відзиви і додані до нього докази, підготовити і направити до суду відповідь на позов, а також підготовити проект заяви про витребування доказів скасування ППР.
Крім того апелянт вказав на систематичність неправомірної поведінки відповідача (кожного року) з винесення неправомірних податкових повідомлень-рішень щодо апелянта, які кожного разу скасовуються судами.
Зважаючи на зазначене апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у відшкодуванні витрат на правничу допомогу.
З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.02.2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:
Судом першої інстанції встановлено, що 24.06.2022 року Головним управлінням ДПС в Одеській області винесено податкове повідомлення-рішення №0262094-2403-1554, відповідно до якого визначено ОСОБА_1 податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2021 рік у розмірі 27054 грн.
Відповідно до відомостей з витягу з інтегрованої картка платника податків ОСОБА_1 , відповідачем 04.09.2023 на підставі постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.04.2023 у справі № 420/16584/21 скасовано нарахований в поточному році податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі 27054,00 грн.
Приймаючи рішення про закриття провадження у справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем відкориговано суму грошового зобов`язання по податковому повідомленню-рішенню № 0262094-2403-1554 від 24.06.2022 року шляхом її зменшення на загальну суму 27054,00 грн, унаслідок чого вказане рішення вважається відкликаним.
В свою чергу до постановлення Одеським окружним адміністративним судом ухвали про закриття провадження у справі, а саме, 07.09.2023 року позивачем було подано до суду першої інстанції заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якій ОСОБА_1 просив стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5  000 грн.
Також 13.09.2023 року позивач подав до суду першої інстанції  клопотання про розподіл судових витрат у зв`язку з закриттям провадження у справі. У вказаному клопотанні позивач вказав на те, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, який виніс неправомірне ППР. Крім того позивач звернув увагу на те, що відповідач, маючи можливість скасувати ППР одразу після отримання позову, навпаки, подав відзив на адміністративний позов, в якому заперечував проти його задоволення і наполягав на законності ППР. Як зазначив позивач, вказані дії відповідача призвели до збільшення обсягу професійної правничої допомоги, яку надав позивачу адвокат Цимбал С.Ю., а саме: адвокат мав аналізувати доводи викладені відповідачем у відзиві і додані до нього докази, підготовити і направити до суду відповідь на позов, а також підготовити проект заяви про витребування доказів скасування ППР та цієї заяви.
У поданому клопотанні ОСОБА_1 також зазначив, що з моменту набуття часткового права власності на будинок, він кожного року отримує податкові повідомлення-рішення від відповідача щодо сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки відносно будинку, у зв`язку з чим він  вимушений звертатись до адміністративного суду з позовом щодо визнання їх протиправними і скасування (справа № 420/16203/22 щодо оскарження податкового повідомлення-рішення за 2021 рік, справа № 420/16584/21 щодо оскарження податкового повідомлення-рішення за 2020 рік).
З огляду на зазначене позивач вважав, що відповідач має відшкодувати позивачу судові витрати у зв`язку з тим, що судовий спір виник саме через неправильні дії відповідача.
В свою чергу, вирішуючи питання про стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку, що КАС України не вбачає визначення порядку розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 КАС України. Водночас, як зазначив суд першої інстанції, частина восьма статті 139 КАС України дозволяє суду у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Суд зазначив, що  цією нормою встановлено право, а не обов`язок суду здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. З урахуванням обставин, що склалися, за відсутності чіткого правового регулювання розподілу судових витрат саме у такому випадку процесуальним законом, суд керується принципом, за яким судові витрати несе та із сторін, з вини якої такі витрати виникли.
При цьому суд зазначив, що визнавши помилку й усунувши її, сторона відповідача не давала приводу для подальшого розгляду справи, адже права позивача були поновлені і без завершення судового процесу.
За таких обставин суд дійшов висновку за можливе і необхідне на підставі частини восьмої статті 139 КАС України понесені сторонами судові витрати залишити за такими сторонами, не покладаючи обов`язок їх відшкодування на іншу сторону.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне:
Згідно з приписами ч. 2 ст. 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.
З аналізу положень частини першої статті 238 КАС України слідує висновок, що суд може закрити провадження у справі з двох різних підстав, а саме: якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом (пункт 2 частини першої статті 238 КАС України), або якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення (пункт 8 частини першої статті 238 КАС України).
Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьою статті 132 КАС України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною третьою цієї статті передбачено, що для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).
Частиною 5 статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до статті 19 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
З викладеного слідує, що склад та розмір судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Суд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
В свою чергу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № №826/15063/18 (адміністративне провадження №К/9901/18029/19).
Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
За обставин даної справи представником позивача заявлено клопотання про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.
В обґрунтування понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000 грн до матеріалів справи позивачем подано договір про надання правової допомоги від 11.08.2023 року укладеного між позивачем та адвокатом Цимбалом С.Ю., детальний опис наданих адвокатом Цимбалом С.Ю. послуг Бобрику О.А. за договором про надання правової допомоги від 11.08.2023 року в адміністративній справі № 420/21376/23 станом на 04.09.2023року.
Згідно договору про надання правової допомоги від 11.08.2023 року укладеного між позивачем та адвокатом Цимбалом С.Ю., адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу та представляти інтереси Клієнта у судах України у справі, пов`язаній з судовим оскарженням податкового повідомлення-рішення від 24.06.2022 року № 0272318-2403-1554, винесеного Головним управління ДПС в Одеській області, а Клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання юридичних послуг.
Відповідно до п.п. 5.1 п. 5 Договору, за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар у наступному обсязі: у Одеському окружному адміністративному суді – 5  000 грн., у П`ятому апеляційному адміністративному суді – 2  000 грн., у Верховному Суді – 2000 грн.
Згідно детального опису наданих адвокатом Цимбалом С.Ю. послуг ОСОБА_1 за договором про надання правової допомоги від 11.08.2023 року в адміністративній справі №420/21376/23 станом на 04.09.2023року, адвокат надав наступні послуги:
-          зустріч з клієнтом за місцезнаходженням адвоката: укладання договору, вивчення податкового повідомлення-рішення, первинна консультація клієнта щодо перспектив оскарження ППР, отримання інструкцій від клієнта та узгодження правової позиції по справі, укладання договору про надання професійної правничої допомоги – 11.08.2023 року, час – 2:15;
-          вивчення і підготовка доказової бази для суду – 12.08.2023 року, час – 1:05;
-          вивчення судової практики і нормативної бази – 13.08.2023 року, час -0:45;
-          підготовка позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду 14.08.2023 року, час 4:45;
-          направлення позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду у відділенні ПАТ «Укрпошта» - 14.08.2023 року, час – 0:25;
-          вивчення ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 року – 22.08.2023 року, час – 0:10;
-          вивчення відзиву на адміністративний позов – 01.09.2023 року, час – 0:25;
-          підготовка заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу – 04.09.2023 року, час – 0:25;
-          підготовка детального опису наданих послуг, виконаних адвокатом – 04.09.2023 року, час – 0:20.
Дослідивши надані суду докази понесених витрат та вирішуючи питання розміру судових витрат, колегія суддів виходить з того, що в даному випадку ініціювання позовного провадження у справі ОСОБА_1 було обумовлено протиправними діями відповідача у справі, який виніс спірне податкове повідомлення-рішення на суму 27054 грн. Позивач вказував на те, що податок на нерухоме майно за спірним ППР був визначений контролюючим органом без урахування того факту, що вказана будівля відноситься до виробничих будівель за згідно п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 226 ПК України не є об`єктом оподаткування. При цьому позивач звертав увагу суду на те, що нарахування податку на вказану будівлю вже було предметом розгляду у судах, однак, незважаючи на вирішення таких справ на користь позивача, контролюючий орган продовжує здійснювати нарахування позивачу податку на нерухоме майно.
Колегія суддів також враховує, що у даній справі, після отримання примірника позовної заяви ОСОБА_1 . Головне управління ДПС в Одеській області заперечувало проти його задоволення, вказуючи на необґрунтованість заявлених позовних вимог, про що свідчить поданий відповідачем відзив на позов.
Лише 11.09.2023 року контролюючим органом була подана до суду першої інстанції заява про закриття провадження у справі, однак у зв`язку з неподанням відповідачем належних доказів відкликання/скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, позивачем було заявлено клопотання про витребування відповідних доказів, яке було задоволено судом першої інстанції.
Викладене вище не може свідчити про добросовісну поведінку відповідача у справі, а навпаки, свідчить про затягування розгляду справи.
Враховуючи все вищевикладене, а також те, що звернення позивача до суду було обумовлено протиправністю дій відповідача у справі, колегія суддів вважає, що позивач має право на відшкодування витрат на правову допомогу, однак у зменшеному розмірі.
Так, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Колегія суддів враховує, що дана справа відноситься до справ незначної складності, розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі.
Дослідивши надані у підтвердження понесених витрат докази, зокрема, детальний опис наданих адвокатом Цимбалом С.Ю. послуг ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що зазначена у ньому послуга з вивчення і підготовки доказової бази для суду та вивчення судової практики і нормативної бази є фактично однією і тією ж самою послугою, а така послуга, як направлення позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду у відділенні ПАТ «Укрпошта» фактично охоплюється підготовкою позовної заяви до Одеського окружного адміністративного суду.
Крім того, зважаючи на обсяг та обґрунтування позовної заяви, складеної адвокатом, колегія суддів вважає явно завищений вказаний у детальному описі час її підготовки для подання до суду (4:45 год).
Таким чином колегія суддів вважає, що враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, співмірності витрат на правову (правничу) допомогу із обсягом складених адвокатом в межах цієї адміністративної справи документів, складністю справи, ціни позову та значення справи для сторони, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, надану під час розгляду справи в суді першої  інстанції, у розмірі 1500 грн.
Понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню товариству за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області, відповідно до вимог ст.134 КАС України.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно положень ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі є правильними, однак під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат судом першої інстанції неправильно застосовано норми процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване в цій частині судове рішення відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає зміні у мотивувальній та резолютивних частинах.
Частиною 1статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2023 року змінити в частині розподілу судових витрат між сторонами, шляхом викладення її мотивувальної частини щодо питання стягнення витрат на правову допомогу у редакції даної постанови суду апеляційної інстанції, а також шляхом доповнення її резолютивної частин абзацом наступного змісту:
"Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, код ЄДРПОУ 44069166) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 1  500 (одна тисяча п`ятсот) грн.". 
В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Суддя:                                                                                          А.Г. Федусик

Суддя:                                                                                         О.А. Шевчук