П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/35548/23	

Перша інстанція: суддя Єфіменко К.С.,
повний текст судового рішення
складено 14.02.2024, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у справі за адміністративним позовом    ОСОБА_1 до   Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльність протиправною та стягнення компенсації,-

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач), в якому просив суд:
-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення виплаченої 17.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22;
-стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у сумі 152078 гривень 52 копійки у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення виплаченої 17.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказав, що на час його звільнення з військової частини НОМЕР_1 НГ України відповідач не розрахувався з ним повністю. 17.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 234 681,37 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%. При цьому, в порушення вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», не було здійснено нарахування та виплати позивачу суми компенсації втрати частини доходів через затримку виплати нарахованої індексації, що слугувало підставою його звернення до суду з даним адміністративним позовом.
Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві.
Рішенням Одеського кружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення виплаченої 17.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1  компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 12.10.2023 року по 17.11.2023 року у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення виплаченої 17.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22 відповідно до «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав на зазначене рішення апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування скарги вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції безпідставно не було взято до уваги розрахунок позивача суми компенсації. На думку скаржника, застосований судом спонукаючий спосіб захисту має усічений вплив, не забезпечує ефективного захисту її прав та інтересів від порушень з боку відповідача, а також не вносить юридичної визначеності у спірні правовідносини. В свою чергу такий спосіб захисту порушеного права як стягнення відповідної суми компенсації втрати частини грошових доходів, цілком відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 23.03.2023 у справі №400/3826/21 та від 12.04.2023 у справі №560/13302/21, тощо. Також, як зауважує скаржник, суд першої інстанції невірно виснував про те, що позивачу компенсація втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення належна з 12.10.2023р. (наступний день після набрання законної сили рішенням суду). Апелянт звертає увагу, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1- 3 Закону №2050-ІІІ, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказуючи на хибність та необґрунтованість доводів скаржника, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами, Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року у справі №540/2792/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 18.05.2008 року по 31.12.2017 року, з урахуванням виплачених сум.
23.11.2021 року на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 16.08.2021 року у справі №540/2792/21 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 29.03.2016 по 31.12.2017 включно із застосуванням місяця за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) січень 2016 в сумі 3657,45 грн., що підтверджується повідомленням про надходження коштів.
Не погоджуючись із застосованим відповідачем базовим місяцем та як наслідок виплаченою сумою індексації грошового забезпечення позивач повторно звернувся до суду Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22 зобов`язано відповідача:
- нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.03.2016р. по 28.02.2018р. включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року в сумі 73118,65 грн.
- нарахувати і виплатити на користь позивачу індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4463,15 грн в місяць за період з 01 березня 2018 по 31 березня 2021 включно в сумі 165136,55 гривень відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
17.11.2023 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 234 681,37 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.
Відповідачем у листі від 22.11.2023 року №3/56/12-2400 відмовлено позивачу у виплаті позивачу компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати передбаченої статтею 4 Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати”.
Вважаючи відмову протиправною позивач за захистом своїх прав звернувся до суду.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку позивачем доведено наявність права на компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення позивача. 
При цьому суд першої інстанції врахував, що несвоєчасна виплата індексації була здійснення відповідачем на підставі рішенні суду про нарахування та виплату таких сум, у зв`язку із чим вважав, що право на компенсацію позивач набув саме на наступний день після набрання законної сили судовим рішенням.
Також, суд першої інстанції зазначив, що стягненню належать нараховані, проте не виплачені суми. Разом з тим, у спірних правовідносинах відповідач не нараховував позивачу компенсацію, у зв`язку із чим вважав відсутніми підстави для задоволення вимоги позивача щодо стягнення такої у сумі 152078,52 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам та обґрунтованості висновків суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.
Згідно з ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).
Згідно зі статями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Використане у статті 3 Закону № 2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Згідно статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Аналіз положень статей 1, 2, 4 Закону України №2050-ІІІ свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-III компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі заробітної плати/грошового забезпечення).
При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.01.2024 у справі № 200/7529/20-а, та яка відповідно до положень статті 242 КАС України має бути врахована судом.
Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати затверджено постановою Кабінет Міністрів України від 21.02.2001 № 159, (далі і вище - Порядок №159), положення якого фактично відтворюють норми Закону № 2050-ІІІ, а також конкретизують підстави та механізм виплати компенсації.
Так, згідно приписів п.п.2, 3 Порядку №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: - пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); - соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення). 
Пунктом 4 Порядку №159 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Суд першої інстанції ґрунтовно відзначив, що з системного аналізу наведених правових норм вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії, індексації); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата, індексація). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу не відповідає ознакам платежу, що має разовий характер, оскільки зумовлена порушенням строків сплати відповідачем індексації, що носило триваючий характер. У зв`язку з цим, виплата компенсації проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у статті 3 Закону №2050 та п.4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Відтак, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.46 Закону №1058-ІV, ст.2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі індексації). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі військовою частиною) добровільно чи на виконання судового рішення.
Указана правова позиція узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом, зокрема у постанові від 14.04.2021 року у справі №465/322/17.
При цьому, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону №2050-ІІІ та окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13.11.2018 року у справі №814/1527/17, від 18.12.2018 року у справі №816/301/16, від 04.01.2019 року у справі №159/1615/17, від 30.09.2020 року у справі №2-а-1/11, від 15.10.2020 року у справі №240/11439/19, від 31.08.2021 року у справі №264/6796/16-а.
Водночас, як доцільно також було зауважено судом першої інстанції, Верховний Суд в постанові від 20 травня 2020 року по справі №815/2454/18, з посилання на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 2а-1102/09/2670 правові висновки, зазначив, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. А отже, визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування та фактичної виплати вказаних доходів, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III є порушення встановлених строків саме виплати нарахованих доходів.
За таких обставин, право на компенсацію позивач набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
В спірному випадку, як свідчать матеріали справи, станом на час звільнення позивача відповідач не здійснив йому виплату індексації грошового забезпечення та така була фактично виплачена лише 17.11.2023р. на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 у справі №420/9826/22.
Обставини справи свідчать, що відповідач на підставі відповідного рішення суду від 14.06.2023 у справі №420/9826/22, яке набрало законної сили 11.10.2023р. згідно даних єдиного державного реєстру судових рішень, 17.11.2023р. здійснив нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, не виплаченого позивачці під час звільнення.
Водночас до часу звернення за проведенням індексації грошового забезпечення відповідачем дохід у вигляді індексації позивачу не нараховувався.
За таких підстав, за відсутності нарахованого доходу, компенсація такого доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати не могла бути проведена.
З огляду на викладене вбачається доведеним право позивача на отримання компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, виплаченої 17.11.2023 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 у справі №420/9826/22.
Колегія суддів також звертає увагу, що Верховний Суд в постанові від 20.05.2020 по справі № 815/2454/18, із посиланням на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 11.07.2017 № 2а-1102/09/2670 зазначив, що коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстави для виплати компенсації виникають у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.
За аналізом наведених вище норм чинного законодавства та обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визначальними обставинами для виплати компенсації є дати нарахування доходу та фактичної виплати вказаного доходу, оскільки основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону №2050-III є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.
З матеріалів справи вбачається, що 17.11.2023 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у сумі 234 681,37 грн., із одночасним утримання військового збору 1,5%, що підтверджується банківською випискою.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22 набрало законної сили 11.10.2023 року (про що зазначено в Єдиному державному реєстрі судових рішень).
Отже, саме з 12.10.2023 (наступний день після набрання законної сили рішенням суду) у відповідача виник обов`язок щодо нарахування та виплати позивачу ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.
Однак, виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 року у справі №420/9826/22 відповідачем проведено лише 17.11.2023 року.
За таких підстав, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України зобов`язана нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ від 19.10.2000 та «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року, саме за період з 12.10.2023 по 17.11.2023р.
Доводи апелянта вищенаведеного висновку суду першої інстанції з яким погоджується апеляційний суд не спростовують.
Стосовно вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходу у розмірі 152078,52 грн, колегія суддів зауважує, що у розумінні вимог ст.ст.3, 4, частини 2 статті 6 Закону України №2050-III, передбачають, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Виплата компенсації здійснюється за рахунок відповідного бюджету - підприємства, установи або організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету.
Колегія суддів зазначає, що дані правовідносини вирішуються з урахуванням норм статі 3 Закону №2050-ІІІ, а тому захист такого порушеного права полягає у зобов`язанні відповідача вчинити кореспондуючі цьому праву дії.
При цьому, обов`язок щодо обрахунку розміру компенсації покладається на відповідача та у спірних правовідносинах на останнього покладається обов`язок здійснити такий обрахунок, та виплату позивачці нарахованої компенсації згідно Закону № 2050-III та положень Порядку №159.
Колегія суддів враховує, що визначення судом лише періоду, за який має бути здійснена компенсація втрати частини доходів без зазначення розміру, який підлягає нарахуванню та виплаті (що фактично повинен здійснювати відповідач) відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 14.05.2019 у справах № 487/6312/16-а та №804/2994/18.
Посилання апелянта на висновки Верховного Суду у постанові від 23.03.2023 у справі №400/3826/21 та в інших справах, колегія суддів вважає помилковим, оскільки наведені висновки, викладені судом касаційної інстанції під час розгляду справ за інших правовідносин, а тому не є релевантними до спірних у даній справі правовідносин.
Відтак, є вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.
Підсумовуючи усе викладене вище, за наслідком апеляційного перегляду справи встановлено, що суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив додаткове судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків цього рішення суду.
Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим ст. 242 КАС України вимогам, підстави для його скасування відсутні.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає розглядувану апеляційну скаргу податкового органу без задоволення, а додаткове рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 241-243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2024 року у справі №420/35548/23 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	Ю.В. Осіпов    О.О. Димерлій