ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4073/24 Справа № 202/6578/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н.Ю Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Лопатіної М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання — Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційні скарги  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, та за позовом третьої особи ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади,–

                                       В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади (т. 1 а.с. 1-5), в обґрунтування якого посилався на те, що він є боржником у виконавчому провадженні №68801476, яке відкрите на підставі виконавчого листа №199/6169/15, виданого 11.04.2019 року Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська, про стягнення з нього та ОСОБА_3 на користь АТ «ОТП БАНК» заборгованості за кредитним договором у розмірі 654 058 грн 80 коп.
У цьому виконавчому провадженні державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) був накладений арешт на банківський рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», на який він отримує соціальну допомогу на утримання дитини.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.09.2022 року по справі №202/3727/22 було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця та зобов?язано його зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Але всупереч ухвалі суду державний виконавець стягнув грошові кошти в розмірі 13 270 грн, які знаходилися на цьому рахунку.
Позивач вважає, що такі дії державного виконавця завдали йому та його синові матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях. Внаслідок протиправних дій державного виконавця його дитина залишилася без засобів до існування, не маючи змогу задовольнити потреби в одягу, харчуванні, ліках, освіті. Такі продукти харчування як риба, м?ясо, масло були виключені з раціону. Всі ці негативні наслідки значно підсилені діючим в Україні військовим станом.
На підставі викладеного, позивач просив суд визнати протиправними дії державного виконавця щодо стягнення коштів, які належали його дитині, та відмови в їх поверненні, а також стягнути на його користь з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 8-ми прожиткових мінімумів для дитини станом на момент ухвалення рішення, що на квітень 2023 року становить 22 664 грн та в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 14 906 грн 18 коп, що складається з утриманої суми в розмірі 13 270 грн 20 коп, компенсації через підвищення прожиткового мінімуму для дітей у розмірі 638 грн 27 коп, інфляційних втрат у сумі 765 грн 65 коп, трьох процентів річних у сумі 232 грн 06 коп.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 06 вересня 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дій державного виконавця щодо стягнення грошових коштів та відмови в їх поверненні, закрито (т. 1 а.с. 170-172).
У вересні 2023 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та відшкодування шкоди (т. 1 а.с. 181-186), в обґрунтування якого зокрема посилався на те, що списані державним виконавцем з банківського рахунку ОСОБА_1 грошові кошти відповідно до ст. 179 СК України є власністю дитини. Зазначені кошти становили допомогу на його утримання. Дії державного виконавця нанесли йому матеріальну та моральну шкоду.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати протиправними дії державного виконавця щодо стягнення коштів у сумі 13 270 грн, які йому належали, та відмови в їх поверненні, а також стягнути на його користь з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 33 400 грн та в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти у розмірі 15 238 грн 21 коп, що складається з утриманої суми в розмірі 13 270 грн 20 коп, компенсації через підвищення прожиткового мінімуму для дітей у розмірі 638 грн 27 коп, інфляційних втрат у сумі 909 грн 06 коп, трьох процентів річних у сумі 420 грн 68 коп.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року допущено до участі у справі, як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_2 та прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та відшкодування шкоди (т. 1 а.с. 195-197).
Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, відмовлено.
Позов третьої особи ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій протиправними та відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади, задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 13 090 (тринадцять тисяч дев`яносто) грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) грн.
В іншій частині позову ОСОБА_2 , відмовлено (т. 1 а.с. 207-228).
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Індустріальний ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 1-6, 66-71, 74-80, 110-114), посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні його позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 13-17, 47-53), посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині його позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_2  подав апеляційну скаргу (т. 2 а.с. 20-24, 54-58), посилаючись на порушення норм процесуального та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в частині його позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
ОСОБА_1 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (т. 2 а.с. 27-28).
ОСОБА_2 скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Індустріального ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (т. 2 а.с. 30-31).
Індустріальний ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 82-86, 89-91).
Індустріальний ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) скористався своїм правом та подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 92-96, 98-100).
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_2  суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості та доведеності.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), правонаступником якого є Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), перебувало виконавче провадження №68801476 з виконання виконавчого листа №199/6169/15, виданого 11.04.2019 Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП БАНК» боргу в розмірі 655 885, 80 грн.
У червні 2022 року у вказаному виконавчому провадженні державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Михайленко Ю.В. була винесена постанова про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках боржника, а також на рахунках боржника, що будуть відкриті після, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
У тому числі був накладений арешт на грошові кошти, які знаходяться на банківському рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», на який ОСОБА_1 отримував державну допомогу дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, що підтверджується листом Лівобережного управління соціального захисту населення Дніпропетровської міської ради №Д-30/0-1/09-22 від 11.07.2022, а також випискою по картковому рахунку.
30 червня 2022 року боржник ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця із заявою про зняття арешту з цих коштів.
Листом державного виконавця від 07.07.2022 року у знятті арешту було відмовлено.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.09.2022 року по справі №202/3727/22 було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та зобов`язано зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
З виписки по картковому рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що на цей рахунок у липні 2022 року були зараховані кошти перерахунку призначеної ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, в розмірі 13 090 грн.
12.09.2022 року з цього банківського рахунку ОСОБА_1 були стягнуті грошові кошти в розмірі 13 217 грн 20 коп – стягнення згідно з виконавчим документом №199/6169/15 від 11.04.2019 року.
26.09.2022 року боржник ОСОБА_1 звернувся до державного виконавця з приводу зняття арешту та повернення стягнутих коштів.
Листом державного виконавця ОСОБА_4 у поверненні стягнутих коштів було відмовлено з тих підстав, що станом на момент списання коштів з рахунку жодних обмежень щодо вчинення даної виконавчої дії не було.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що такі дії державного виконавця є неправомірними та завдали матеріальну та моральну шкоду.
При вирішенні спору, суд виходить з того, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За змістом статті 2 вказаного Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців тощо.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно з частиною 2 та 3 статті 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника та/або з електронних грошей, які знаходяться на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку, небанківських надавачів платіжних послуг документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (пункт 1 частини 4 статті 59 Закону).
У статті 73 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік коштів, на які не може бути звернено стягнення.
Зокрема, стягнення не може бути звернено на допомогу на дітей, передбачену законом (пункт 10 частини 1 статті 73 Закону).
Відповідно до пункту 4 розділу Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5, контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.04.2022 року у справі №756/8815/20, арешт є початковою та окремою стадією провадження щодо звернення стягнення на майно боржника і являє собою сукупність заходів, що передбачають як наслідок обмеження в праві розпорядження майном, на яке накладається арешт. При цьому виконавець перед накладенням арешту на майно (кошти) боржника повинен отримати відомості про наявність у боржника відповідного майна та коштів, зокрема щодо коштів на банківських рахунках - відомості про володільця рахунку, номеру, виду рахунку, суми коштів, що зберігаються на ньому. Зняття арешту з коштів здійснюється виконавцем на підставі поданих боржником документів, підтверджуючих статус коштів, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти, що знаходяться на цьому рахунку, заборонено законом.
Отже, на виконавця, який здійснює примусове виконання рішення суду, покладено обов`язок зняти арешт з коштів, що складають пенсію чи інші суми, звернення стягнення на які заборонено законом, на підставі повідомлення банку чи документів, поданих боржником, які підтверджують статус коштів на рахунку.
Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що боржник ОСОБА_1 30 червня 2022 року звертався до державного виконавця з приводу зняття арешту з коштів на банківському рахунку, на який отримуються кошти призначеної державної допомоги на дитину.
Крім того, державний виконавець був належним чином повідомлений про оскарження боржником у липні 2022 року його дій у судовому порядку, оскільки ним особисто подавалися письмові заперечення на скаргу ОСОБА_1 .
Незважаючи на це, державним виконавцем не було дотримано вимог Закону та засад виконавчого провадження в частині перевірки статусу грошових коштів, на які накладено арешт, та формально зазначено про відсутність підстав для зняття арешту з коштів боржника, після чого 05.09.2022 року всупереч ухвалі суду від 02.09.2022 року, якою державного виконавця зобов`язано зняти арешт з коштів боржника, направлено до банку платіжну вимогу про списання грошових коштів, внаслідок чого звернуто стягнення на кошти державної допомоги на дитину ОСОБА_2 , на яку в силу закону не може бути звернено стягнення у виконавчому провадженні.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 179 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Враховуючи, що кошти державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, на які державним виконавцем було звернуто стягнення, були призначені на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висновки суду про те, що такі кошти є власністю саме цієї дитини, а не боржника ОСОБА_1 , який мав право розпорядження такими коштами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини, є обґрунтованими і колегія суддів з ними погоджується.
Суд дійшов обгрунтованого висновку, що внаслідок неотримання через дії державного виконавця коштів призначеної держаної допомоги в розмірі 13 090 грн ОСОБА_2 завдана майнова шкода у вказаному розмірі, оскільки з матеріалів справа вбачається, що виконавче провадження №68801476, яке відкрите на підставі виконавчого листа №199/6169/15 від 11.04.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП БАНК» заборгованості за кредитним договором, державним виконавцем 21.03.2023 року було завершено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу, що унеможливлює повернення цих коштів у виконавчому провадженні.
Порядок відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, визначено статтею 1173 ЦК України.
В свою чергу, в статті 1174 ЦК України визначено особливості відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Так, відповідно до частини 1 статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року по справі №920/715/17 зроблений висновок, що, застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Крім того, загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, за наявності вини, передбачені нормою ст. 1167 ЦК України.
Так, згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо доведеності у даній справі, що внаслідок протиправних дій державного виконавця ОСОБА_2 зазнав матеріальну та моральну шкоду, оскільки був позбавлений коштів державної допомоги, яка виплачувалася на його утримання як дитини, один із батьків якої ухиляється від сплати аліментів, тобто був позбавлений коштів для існування, що безперечно завдало йому душевних страждань, оскільки як зазначено в позові його батька, останній не міг задовольнити потреби дитини в харчуванні, одязі, ліках, освіті, був вимушений змінити раціон дитини, виключивши такі продукти як риба, м`ясо, масло.
ОСОБА_2 , який на цей час досяг повноліття та яким заявлений самостійний позов, має право на відшкодування державою завданої йому матеріальної та моральної шкоди.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 , суд врахував глибину душевних страждань, завданих йому діями державного виконавця, характер порушення його прав, наслідки такого порушення, які полягали у позбавленні коштів, призначених для утримання його як дитини та нарахованих за період з січня по липень 2022 року, та вірно визначив розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 в сумі 10 000 грн, що на думку колегії суддів відповідає принципу співмірності та розумності.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення на його користь компенсації через підвищення прожиткового мінімуму для дітей у розмірі 638 грн 27 коп, інфляційних втрат у сумі 909 грн 06 коп та трьох процентів річних у сумі 420 грн 68 коп виходячи з наступного.
У спірних правовідносинах державна виконавча служба є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статей 1173 та 1174 ЦК України не передбачено відшкодування державою інфляційних втрат та інших компенсацій від знецінення грошових коштів.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
В даному державна виконавча служба виступала суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчим документом, а не боржником у грошовому зобов`язанні, тому правові підстави для стягнення з держави вищевказаних сум відсутні.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 вказаних висновків суду не спростовують, оскільки ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.09.2022 року по справі №202/3727/22 було визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та зобов`язано зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», однак вказаним судовим рішенням не вирішувалось питання щодо стягнення з держави коштів, а тому у держави було відсутнє будь-яке зобов`язання, що в свою чергу про відсутність підстав для застосування вимог ст. 625 ЦК України.
Посилання ОСОБА_2 на висновки викладені Великою палатою Верховного суду у справі №686/7081/21 колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вказані висновки були зроблені за інших обставин справи, які є відмінними від даної справи.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обгрунтованого висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2 , стягнувши з Державного бюджету України на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 13 090 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.
Доводи ОСОБА_2 про те, суд безпідставно задовольнив частково його позовні вимоги в частині матеріальної шкоди та стягнув грошові кошти у сумі 13 090 грн, оскільки з рахунку державним виконавцем було списано кошти у сумі 13 270 грн колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно письмових доказів наявних в матеріалах справи встановлено, що згідно виписки на картковий рахунок № НОМЕР_1 у липні 2022 року були зараховані кошти перерахунку призначеної ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, в розмірі 13 090 грн, які і є власністю ОСОБА_2 . Доказів того, що інша сума коштів належала саме ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні, а тому і відсутні підстави для їх стягнення. 
Доводи апеляційної скарги Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про те, що рахунок, з якого були списані кошти є рахунком для зарахування не лише соціальних виплат, а й будь-яких інших платежів, та жодних даних про те, що кошти на рахунку є коштами держаної допомоги на дитину не було, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме на державного виконавця покладається обов`язок перевірити призначення коштів, на які звертається стягнення. При цьому матеріалами справи доведено, що на час направлення платіжної вимоги про списання коштів з рахунку боржника державний виконавець був обізнаний про наявність судового спору щодо правомірності їх арешту як таких, що становлять державну допомогу на дитину, а, отже, не мав законних підстав для їх списання.
Посилання Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в апеляційній скарзі на те, що саме довготривале ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення у справі №199/6169/15 призвело до списання коштів з рахунку, який є предметом розгляду у даній справі колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дії ОСОБА_1 щодо невиконання рішення суду у справі №199/6169/15 не спростовують безпідставність звернення коштів з рахунку, які були призначені на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та які є власністю саме останнього, а не боржника ОСОБА_1 , який мав право розпорядження такими коштами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Колегія суддів вважає обгрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з частковим задоволення позову ОСОБА_2 , який на час пред`явлення позивачем позову досяг повноліття, а також враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що стягнуті державним виконавцем грошові кошти становили державну допомогу на дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто належали саме останньому, а тому є вірними висновки, що стягненням таких коштів у рахунок погашення боргу ОСОБА_1 особисто останньому будь-яка шкода не завдана.
Таким чином, завдання позивачу ОСОБА_1 діями державного виконавця моральної шкоди є не доведеними. Само по собі вчинення державним виконавцем дій, направлених на виконання судового рішення, не є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Той факт, що позивач мав право розпорядження в інтересах неповнолітньої дитини грошовими коштами, на які державним виконавцем звернуто стягнення, не свідчить про завдання йому моральної шкоди. Тим більше, що грошові кошти були стягнуті державним виконавцем на погашення боргів самого позивача. Останній дії державного виконавця щодо звернення у вересні 2022 року стягнення на грошові кошти допомоги на дитину в порядку, визначеному законодавством, не оскаржував, вимог про повернення йому списаних із рахунку коштів у межах виконавчого провадження не заявляв.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказаних висновків суду не спростовують.
Посилання ОСОБА_1 на ст. 180 СК України щодо покладення саме на батьків обов`язку утримувати свою дитину колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказані норми законодавства визначають обов`язок саме ОСОБА_1 , як батька утримувати свою дитину, але не свідчать про те, що списанням державним виконавцем коштів, які є власністю його сина є підставою для стягнення на його користь моральної шкоди. 
Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
Апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в прохальній частині апеляційної скарги просили постановити окрему ухвалу суду, якою повідомити Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Дніпропетровську обласну прокуратуру про встановлення судом обставин, які мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, ст. 384 КК України, ст ст. 365-367 КК України та зобов`язати Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Дніпропетровську обласну прокуратуру провести перевірку судового виконавця Михайленко Ю.В. на відповідність займаній посаді.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. 
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального закону; встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
За наявності цих двох правових підстав у сукупності суд має право постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню виявлених порушень.
Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.
Згідно з ч. 5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що "постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки і їхній діяльності під час вирішення спору".
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2018 року у справі №761/32388/13-ц (провадження №61-3251св18) зазначено, що "при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком".
Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №755/15473/20.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 262 ЦПК України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для постановлення окремої ухвали.
Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом розгляду у даній справі є стягнення матеріальної та моральної шкоди. 
Наведені апелянтами в апеляційній скарзі доводи не є в контексті вимог статті 262 ЦПК України підставою для постановлення окремої ухвали.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали.
Доводи апеляційних скарг, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та наявності підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_2 , та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
Апелянти не скористались наданими їм правами, не обґрунтували свої доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, приведені в апеляційних скаргах зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційні скарги  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 та Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) — залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2024 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

М.Ю. Лопатіна