ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 р. 	Справа № 520/29975/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Русанової В.Б. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частина   НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 (суддя Мельников Р.В.; м. Харків) по справі № 520/29975/23
за позовом   ОСОБА_1     
до  Військової частини   НОМЕР_1                      
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2022 року по 09.10.2023 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2022 року по 09.10.2023 року у сумі 166582 гривні 50 копійок включно відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.06.2022 року по 09.10.2023 року включно є протиправною та такою, що порушує права. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2019 року до 15.11.2019 року включно у сумі 26641,17 грн.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.05.2019 року до 15.11.2019 року включно у сумі 26641,17 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач частково не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення з порушенням судом норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 по справі № 520/29975/23 в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівнику сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців. Відповідач вважає, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КзПП України і таке зменшення має залежати саме від розміру недоплаченої суми, з урахуванням принципів розумності та співмірності. На думку військової частини НОМЕР_1 , розрахований та стягнутий Харківським окружним адміністративним судом у своєму рішенні від 11.03.2024 року по справі № 520/29975/23 розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26641,17 грн. є надто великим. Такий обсяг відповідальності є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. З огляду на очевидну не співмірність сум середнього заробітку з розміром виплачених сум, характером несвоєчасно виплачених сум, ураховуючи звернення до суду позивача тільки у листопаді 2021 року, військова частина НОМЕР_1 вважає несправедливим і непропорційним та таким, що не відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 26641,17 грн. яку встановив суд першої інстанції.
Позивач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, оскаржене судове рішення переглядається судом апеляційної інстанції лише в цій частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21.07.2016 року по 17.05.2019 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.05.2019 року №105-ОС позивача з 17.05.2019 року було звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Позивачем у позовній заяві вказано, що у період проходження ним військової служби відповідачем не у повному розмірі виплачувалась індексація грошового забезпечення за період з 21.07.2016 року по 17.05.2019 року та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 - 2019 роки, у зв`язку з цим він 08.05.2020 року звернувся з заявою до відповідача з проханням виплатити індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Однак, у відповідь на заяву відповідачем зазначено, що механізму нарахування   та виплати індексації грошового забезпечення немає, виплату індексації грошового забезпечення провести неможливо, право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учасник бойових дій   заявник не набув.
Для вирішення спору позивач звернувся до суду.
17.06.2021 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.10.2020 року по справі № 200/7344/20-а Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на його користь першу частину індексації грошового забезпечення у сумі 3038,98 грн., 22.06.2021 року військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача другу частину індексації грошового забезпечення у сумі 63200,10 грн.
В подальшому, на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07.09.2020 року у справі №200/7342/20-а Військовою частиною НОМЕР_1 27.11.2020 виплачено на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 9833,60 грн.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що з метою виплати компенсації за звільнення без повного розрахунку позивач звернувся до суду із відповідним позовом.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2022 року у справі №200/8338/21 було стягнуто на користь позивача середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за період з 18.05.2019 по 21.06.2021 за час затримки виплати компенсації за невикористані дня додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення у сумі 75854,30 грн.
Разом з тим, як зазначає позивач, залишилась невиплаченою індексація грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 17.05.2019 року». Отже рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року у справі №200/14458/21 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь позивача щомісячну фіксовану індексацію грошового забезпечення у сумі 4258,75 грн. за період з 01.03.2018 року по 17.05.2019 року відповідно до абзаців 4, 6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004 №44 з врахуванням фактично виплачених сум.
Для виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року у справі №200/14458/21 позивачем 22.03.2023 року подано звернення на Урядову гарячу лінію та 01.08.2023 року направлено до відповідача заяву з проханням виконати рішення суду.
10.10.2023 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року по справі № 200/14458/21 Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4258,75 грн. в місяць за період з 01.03.2018 по 17.05.2019 року у загальній сумі 60480,99 грн.
Як зазначено позивачем, повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні за період з 21.07.2016 року по 28.02.2018 року. Отже, оскільки крайня дата періоду який розглядається в суді щодо виплати позивачу середнього заробітку у справі №200/8338/21, це 21.06.2022 року, а остаточну виплату індексації грошового забезпечення відповідачем здійснено 10.10.2023 року, то відповідачем додатково затримано розрахунок при звільненні з 22.06.2022 року по 09.10.2023 року на 475 днів.
Відтак, позивачем вказано, що період з 22.06.2022 року по 09.10.2023 року є часом затримки розрахунку при звільненні, а отже на його користь відповідачем мала б бути виплачена сума середнього заробітку за весь час затримки, виходячи із середньоденної заробітної плати, а саме 166582,50 грн.
Вважаючи зазначену бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує   права, позивач звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх прав.
Ухвалюючи рішення в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців.
При цьому з врахуванням принципу справедливості та співмірності, а також розміру майнових втрат, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього грошового забезпечення за період з 18.05.2019 року до 15.11.2019 року до суми 26641,17 грн (41,97% від 63476,70 грн.), з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі № 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі № 340/401/20, від 05.08.2020 по справі № 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі № 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі № 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі № 826/15235/16.
З огляду на матеріали справи, спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем станом день звільнення (17 травня 2019) індексацію грошового забезпечення в належному розмірі.
На виконання рішення суду по справі № 200/14458/21 відповідач 10.10.2023 виплатив кошти ( індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4258,75 грн. в місяць за період з 01.03.2018 по 17.05.2019 року) у загальному розмірі 60480,99 грн.
Отже, предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу зазначеної суми індексації при звільненні. 
При цьому, враховуючи наявність судового рішення по справі № 200/8338/21 щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2018-2019 рр.) за період з 18 травня 2019 року по 21 червня 2021 року включно, позивачем у цій справі заявлено вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за період з 22.06.2022 по 09.10.2023 у сумі 166 582 грн 50 коп. 
Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку починаючи з наступної після звільнення дати, але не більше ніж за шість місяців, враховуючи положення ч.1 ст.117 КЗпП України в редакції, яка діє починаючи з 19.07.2022, тобто за період з  18.05.2019 по 15.11.2019. При цьому визначаючи розмір середнього заробітку за вказаний період, суд першої інстанції врахував висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, а також Верховного Суду викладені у постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 та від 24 червня 2021 року у справі № 480/2577/20 щодо застосування положень ч.1 ст.117 КЗпП України з додержанням принципів справедливості і співмірності  та дійшов висновку про необхідність зменшення розміру заявленого позивачем до відшкодування середнього заробітку до суми 26641,17 грн.
Саме в цій частині, щодо визначеного судом першої інстанції розміру середнього заробітку, що належить виплатити на користь позивача, відповідач з рішенням суду не погоджується та оскаржує його в межах поданої апеляційної скарги.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - "Закон № 2352-ІХ") у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Наведена редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Варто зауважити, що стаття 117 КЗпП України діяла і до цього часу (до змін введених Законом №2352-ІХ) і Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні указаних норм при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд неодноразово зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Саме крізь призму указаного підходу Верховного Суду суд першої інстанції вирішив цей спір.
Водночас, як вже зазначалось, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, який на застосуванні якого наголошує відповідач в апеляційній скарзі та взяв до уваги суд першої інстанції при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.
Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.
Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ.
Тому, період, за який позивач має право на отримання середнього заробітку у зв`язку з невиплатою відповідачем станом день звільнення (17 травня 2019) індексації грошового забезпечення у фіксованій величині умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього.
Період з 18 травня 2019 року до 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19 липня 2022 року 09 жовтня 2023 року (дата фактичного розрахунку) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок висловлено у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 та від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22 Верховного Суду і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин.
Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції діяв правильно, коли для належного і ефективного способу захисту позивача вважав за необхідне визначити конкретну суму для стягнення.
Проте сума, яку постановив стягнути суд першої інстанції, визначена без урахування наведеного вище, тобто як із застосуванням принципу співмірності, так і зі зменшенням періоду виплати до 6 місяців.
Водночас колегія суддів звертає увагу на ключову обставину, що впливає на результат розгляду цієї справи, а саме те, що в межах розгляду цієї справи не погоджується з висновками суду першої інстанції відповідач, який вважає, що суд першої інстанції не правильно зробив розрахунок суми середнього заробітку, оскільки не в повній мірі застосував принцип співмірності та пропорційності для розрахунку суми стягнення в межах шести місяців.
У той же час, з урахуванням наведеної вище позиції Верховного Суду у справі № 560/11489/22 до шестимісячного строку, в межах якого стягується середній заробіток (з 19 липня 2022 року після набрання чинності Законом № 2352-ІХ) не застосовуються принципи співмірності та пропорційності задля зменшення суми середнього заробітку.
Враховуючи те, що позивачем рішення суду першої інстанції як в частині зменшення суми середньомісячного заробітку, розрахованого в межах шести місяців, так і в частині визначеного судом першої інстанції періоду, за який належить провести виплату середнього заробітку (з 18.05.2019 до 15.11.2019), не оскаржується, колегія суддів, здійснюючи перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, не має можливості надавати правову оцінку в частині відмови в задоволенні вимог позову та самостійно здійснити розрахунок суми середнього заробітку для стягнення в бік збільшення.
Разом з тим в апеляційній скарзі відповідач просить суд зменшити розмір суми середнього заробітку, який розраховано судом першої інстанції за шість місяців за період під час дії статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, з урахуванням принципів співмірності та пропорційності.
Такий підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, на необхідності застосування якого наголошує відповідач в апеляційній скарзі, побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто без обмеження періоду виплати шістьма місяцями. 
Колегія суддів зазначає, що стаття 117 КЗпП України до 19 липня 2022 року підлягає застосуванню в редакції, яка не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. А вже після набрання чинності нормою редакцією статті 117 КЗпП України, сума середнього заробітку обмежується виплатою 6 місяцями без її зменшення.
Натомість, у цій справі, суд першої інстанції застосував положення статті 117 КЗпП України в редакції яка діяла після 19 липня 2022 року до правовідносин за період з 18.05.2019 до 15.11.2019, внаслідок чого обмежив період, за який позивач має право на отримання середнього заробітку, шістьма місяцями, зменшивши при цьому розмір середнього заробітку із застосуванням принципів справедливості та співмірності.
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності зменшення суми середнього заробітку є такими, що не заслуговують на увагу та відхиляються колегією суддів як такі, що не відповідають висновкам щодо правозастосування, які викладені в постановах Верховного Суду у справах № 460/42448/22, № 560/831/23, № 420/11416/23, № 560/9586/22, № 380/19103/22, № 560/11489/22.
За таких обставин, переглянувши рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та зменшення визначеного судом першої інстанції розміру середнього заробітку за період з 18.05.2019 року до 15.11.2019 року включно у сумі 26641,17 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині задоволених вимог ОСОБА_1 . 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частина   НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 по справі № 520/29975/23 - залишити без змін в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Т.С. Перцова    В.Б. Русанова