Номер провадження: 22-ц/813/3837/24 
Справа № 947/29596/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.
                        за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Наш Дом» про встановлення факту, що має юридичне значення, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Васильків О.В. 20 грудня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У вересні 2023 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 , в якій останній просив встановити факт, що ОСОБА_1 прийняв у СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» нежитлове приміщення за адресою: м. Одеса, АДРЕСА_1.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, було залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у даному випадку жодного спору про право не існує, і єдиним можливим способом зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення є встановлення факту в окремому провадженні.
Сторони про розгляд справи на 30 квітня 2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 
ТОВ «Фірма «Наш Дом» було сповіщено шляхом надіслання судової повістки на офіційну електронну адресу, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5 ст. 14 ЦПК України).
Адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в обов`язковому порядку.
Інші особи реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в добровільному порядку (ч. 6 ст. 14 ЦПК України).
Зміст вказаної процесуальної норми свідчить про те, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі.
Вказаний висновок також узгоджується із правовою позицією щодо належного виклику учасника справи засобами електронної пошти, викладеною Верховним Судом у постановах від 01 червня 2022 року у справі № 761/42977/19 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 761/877/20.
При цьому, згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України, вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 20 січня 2023 року у справі №465/6147/18 зазначено, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи за допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, метою звернення до суду із даною заявою є встановлення факту прийняття позивачем ОСОБА_1 у СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт» нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. При цьому представник позивача зазначав, що для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно необхідно підписати акт-прийому та передачі нежитлового приміщення з СТ «Житлово-будівельний кооператив «Будова-Ріелт», проте на теперішній час відповідно до відомостей з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зазначена юридична особа була припинена рішенням суду від 15 березня 2017 року та визнана банкрутом, правонаступники відсутні.
Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зданий в експлуатацію у 2016 році, спірне нежитлове приміщення - це кладовка, за користування якою позивач перераховує кошти ТОВ «Альтаїр-1».
Відповідно до ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Статтею 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами 1 та 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних цивільних прав фізичних осіб. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з існуванням потреби вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення таких юридичних фактів.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним.
Частиною 4 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи - залишає заяву без розгляду.
Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У даному випадку колегія суддів враховує, що 06 січня 2014 року СТ «Житлово-будівничий кооператив «Будова-Ріелт»» (далі - Товариство) та ОСОБА_2 (далі - Пайовик) уклали Договір асоційованого членства в споживчому товаристві № НОМЕР_1, відповідно до якого Пайовик стає асоційованим членом даного товариства та зобов`язується взяти участь в реалізації статутних цілей і завдань Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї частки в Товариство, а також прийняти на себе в розмірі Цільового внеску частину витрат, пов`язаних з утриманням Товариства та реалізацією статутних цілей і завдань, а Товариство зобов`язується забезпечити будівництво будинку та після здачі в експлуатацію багатоквартирного будинку, передати Пайовику у володіння закріплене за ним підсобне приміщення, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , при умові виконання Пайовиком зобов`язань з укладеного договору.
Відповідно до п. 2 договору асоційованого членства в споживчому товаристві № НОМЕР_1 частка, яка підлягає внесенню Пайовиком, складає 66850 грн.
У наступному, на підставі Угоди про заміну сторони у Договір асоційованого членства в споживчому товаристві № НОМЕР_1, первісний пайовик ОСОБА_2 був замінений на нового пайовика ОСОБА_3 , яка, у свою чергу, на підставі Угоди №2 про заміну сторони у Договір асоційованого членства в споживчому товаристві № НОМЕР_1, була замінена на нового пайовика ОСОБА_1 .
Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 виконав зобов`язання з договору асоційованого членства в споживчому товаристві № НОМЕР_1 від 06 січня 2014 року у повному обсязі шляхом внесення в повному обсязі своєї частки на рахунок СТ «Житлово-будівничий кооператив «Будова-Ріелт».
Відповідно, відсутня у матеріалах справи і Довідка СТ «Житлово-будівничий кооператив «Будова-Ріелт» про виплату паю, в якій мало бути зазначено, що ОСОБА_1 є асоційованим членом СТ «Житлово-будівничий кооператив «Будова-Ріелт»», пайовий внесок сплачений у повному обсязі, та йому надано нежитлове приміщення.
А згідно умов Договору асоційованого членства в споживчому товаристві № НОМЕР_1 від 06 січня 2014 року, саме Довідка про виплату паю, а не Акт прийому-передачі, є документом, на підставі якого оформлюється право власності на підсобне приміщення.
Документ, на який посилається ОСОБА_1 - Акт взаєморозрахунків від 31 березня 2016 року, не є за своєю суттю Довідкою про виплату паю, а містить лише дані про загальну площу нежитлового приміщення.
Таким чином, враховуючи вищевказані обставини, з`ясування підстав набуття права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , є можливим виключно у порядку позовного провадження.
Колегія суддів констатує, що у заяві, поданій у порядку окремого провадження, заявник вже сформулював такі правові питання, які можуть бути вирішені лише у порядку позовного провадження, та, відповідно, з такими правовими питаннями ОСОБА_1 необхідно звернутися з позовом у порядку цивільного судочинства.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми процесуального права, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування  немає.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 09 травня 2024 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе