ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

22 травня 2024 року	  м. Одеса	Справа № 915/703/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Філінюка І.Г., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання: Колцун В.В.,
за участю представників:
від ОСОБА_1  – Бондаренко І.О., 
від ОСОБА_2  – Скалов С.Ю.,
від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.10.2023, прийняте суддею Давченко Т.М., м. Миколаїв, повний текст складено 12.10.2023,
у справі №915/703/22
за позовом: ОСОБА_1 
до відповідачів: 
- ОСОБА_2 ;
-Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд"
про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", в якому просив визнати недійсним рішення ОСОБА_2 від 10.12.2018, оформлене протоколом №3-1 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд".
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням права ОСОБА_1 на отримання дивідендів у зв`язку з незаконністю оскаржуваного ним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оскільки вказані збори не проводились і зазначене рішення всупереч вимог чинного законодавства передбачає розподіл чистого прибутку за весь 2018 рік ще до його закінчення, внаслідок чого чистий прибуток підприємства за 2018 рік розподілений у більшому розмірі, ніж фактично отриманий за цей період, і ОСОБА_2 станом на 10.12.2018 не міг розрахувати чистий прибуток товариства відповідача за весь 2018 рік, адже за наступний 21 день підприємство заробило та витратило більше 10 мільйонів гривень, а відтак оскаржуваним рішення протиправно розподілений неіснуючий прибуток.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 02.01.2023 відкрито провадження у справі №915/703/22.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 05.10.2023 у справі №915/703/22 (суддя Давченко Т.М.) у задоволенні позову відмовлено повністю; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти на відшкодування витрат на отримання професійної правничої допомоги адвоката в сумі 15000 грн.
Судове рішення мотивоване відсутністю порушених корпоративних прав позивача, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", які підлягали б захисту господарським судом, оскільки оскаржуване ОСОБА_1 рішення загальних зборів учасників товариства відповідача від 10.12.2018 було прийняте ще до моменту набуття позивачем корпоративних прав у зазначеній юридичній особі. Крім того, місцевий господарський суд зауважив на тому, що, посилаючись на порушення права на отримання дивідендів, позивач відповідну позовну вимогу про стягнення певної суми дивідендів в межах даної справи не заявив.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення поза увагою місцевого господарського безпідставно залишилась низка істотних обставин, які підтверджують незаконність оскаржуваного рішення загальних зборів, а саме: ОСОБА_2 не міг приймати вказане рішення 10.12.2018 в смт Березанка, оскільки в цей час він перебував у м. Київ, про що свідчить підписаний ним в цей день договір; податкова та фінансова звітність Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" підтверджує відсутність у 2018 році будь-яких дій з розподілу чистого прибутку підприємства за 2018 рік, нарахування і виплати дивідендів за 2018 рік; ОСОБА_2 , здійснюючи 10.12.2018 розподіл чистого прибутку за 2018 рік, порушив приписи статті 26 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", адже протиправно розподілив чистий прибуток за весь 2018 рік ще до його закінчення; чистий прибуток товариства за 2018 рік розподілений у більшому розмірі, ніж фактично отримано за цей період (2126900 грн замість 2126893 грн), тобто розподілений неіснуючий прибуток; чистий прибуток товариства за весь 2018 рік не міг бути розрахований станом на 10.12.2018, адже за наступний 21 день підприємство заробило та витратило більше 10 мільйонів гривень; з 19.12.2018 ОСОБА_2 втратив контроль за фінансово-господарською діяльністю підприємства у зв`язку з тим, що новим директором товариства став позивач, який не погоджував свої дії з ОСОБА_2 та самостійно визначав напрями використання коштів (після 19.12.2018 було оплачено рахунки на більше, ніж 30000 євро, і за грудень місяць 2018 року товариство відповідача перерахувало більше 10000 грн процентів за користування овердрафтом, при цьому ця сума залежала від обсягу використаного кредиту на кожен день грудня, тому ОСОБА_2 не міг це прорахувати та забезпечити саме такий розмір кредиту та процентів за користування ним); протокол, яким оформлено оскаржуване рішення, має відмінну нумерацію від всіх інших протоколів товариства, оскільки він виготовлявся без доступу до архіву підприємства і тому неможливо було перевірити вже існуючі номери протоколів; у Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" відсутній протокол №3-1 від 10.12.2018, адже він не передавався ОСОБА_2 до архіву підприємства.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 09.01.2024 (вх.№3629/23/Д3 від 09.01.2024) ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.10.2023 у справі №915/703/22 – без змін. Зокрема, вказаний відповідач посилається на те, що станом на 10.12.2018, будучи одноосібним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", він мав абсолютне право на прийняття рішень, у тому числі щодо розподілу дивідендів, натомість позивач на дату прийняття оскаржуваного рішення ще не набув корпоративних прав у даному товаристві, у зв`язку з чим зазначене рішення не стосується його прав. Водночас ОСОБА_2 звертає увагу суду апеляційної інстанції на наступне: позовної вимоги про стягнення дивідендів позивачем заявлено не було; доводи ОСОБА_1 про не проведення 10.12.2018 загальних зборів ґрунтуються на нічим не підтверджених припущеннях; саме позивач з 19.12.2018, зайнявши посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", був відповідальним за складання та подання фінансової звітності, збереження архівної документації; Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" набрав чинності з 17.06.2018, проте протягом року (тобто до 17.06.2019) дозволяв використовувати положення статуту, які не суперечать законодавству, а тому, беручи до уваги прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів 10.12.2018, компетенція загальних зборів учасників товариства обґрунтовано здійснювалась та реалізовувалась на підставі статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" у редакції 2013 року, яка не передбачала будь-яких обмежень щодо періоду виплати дивідендів; дані бухгалтерського обліку надавали можливість сформувати суму прибутку підприємства на будь-яку дату звітного періоду; законодавство не встановлює будь-яких нормативних вимог щодо порядку нумерації протоколів, якими оформлені рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю, у зв`язку з чим будь-яка послідовність нумерації і навіть взагалі відсутність номеру на протоколі не впливає на його дійсність та не свідчить про його підробку; позивач був обізнаним щодо розподілу дивідендів за 2018 рік, оскільки саме він здійснював відповідні платежі (платіжні доручення на виплату дивідендів за 2018 рік містять посилання на наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" №1 від 03.01.2019, який був прийнятий ОСОБА_1 та кореспондує з оскаржуваним рішенням загальних зборів).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 27.12.2023 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження, а також встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 11.01.2024.
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2024 вирішено розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.10.2023 у справі №915/703/22 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 28.02.2024 о 12:00.
27.02.2024 до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" надійшло клопотання б/н від 27.02.2024 (вх.№3629/23/Д5 від 27.02.2024) про відкладення розгляду справи №915/703/22.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.02.2024 було задоволено вищезазначене клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" б/н від 27.02.2024 (вх.№3629/23/Д5 від 27.02.2024) та відкладено розгляд справи №915/703/22 на 27.03.2024 о 12:30.
З метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства Південно-західним апеляційним господарським судом шляхом постановлення протокольної ухвали від 27.03.2024 у судовому засіданні у даній справі було оголошено перерву до 12:30 год 24.04.2024, а протокольною ухвалою суду від 24.04.2024 – до 12:30 год 22.05.2024.
У судовому засіданні 22.05.2024, проведеному в режимі відеоконференції, представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав; представник ОСОБА_2 висловив заперечення проти її задоволення; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" участі не брав, хоча був належним чином сповіщений про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.ІІ а.с.163).
Товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалося, відзив на апеляційну скаргу не надало, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленим протоколом №1 від 10.01.2013, вирішено заснувати Товариство з обмеженою відповідальністю "Аграрленд"; сформувати статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" у розмірі   500000 грн з наступним розподілом часток: 200000 грн (40%) – ОСОБА_2 , 150000 грн (30%) – ОСОБА_3 , 150000 грн (30%) – ОСОБА_4 ; затвердити та підписати статут Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд"; призначити директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" – ОСОБА_5 та подати документи товариства на державну реєстрацію в установленому порядку.
11.01.2013 проведено державну реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис.
Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленим протоколом №2 від 11.11.2013, виведено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі складу учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" на підставі поданих ними заяв про вихід; виключено їх частки зі складу статутного капіталу товариства; вирішено не проводити виплати зазначеним особам часток майна пропорційно їх часткам у статутному капіталі у зв?язку з їх неоплатою; зменшено статутний капітал товариства на 180000 грн та затверджено новий статутний капітал у сумі 320000 грн з часткою ОСОБА_2 у розмірі 100% та внесено відповідні зміни до статуту товариства.
Станом на 10.12.2018 єдиним учасником Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", який володів 100% часток у статутному капіталі даного товариства, був ОСОБА_5 , про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленим протоколом №3-1 від 10.12.2018, вирішено:
-виплатити залишок суми дивідендів за 2017 рік у сумі 1118617,08 грн разом з дивідендами 2018 року учаснику ОСОБА_2 за умови наявності коштів, як такому, що володіє 100% частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", з одночасним утриманням та перерахуванням відповідних розмірів ПДФО та військового збору до бюджету не пізніше 30.11.2019, про що видати наказ директора товариства;
-розподілити чистий прибуток за 2018 рік наступним чином: 2126,9 тис. грн направити на виплату дивідендів за вирахуванням 5% від отриманого чистого прибутку за 2018 рік, які направити на формування резервного капіталу, про що видати наказ директора товариства; розрахунок коштів, направлених на формування резервного капіталу, провести після подачі фінансової звітності за 2018 до контролюючих органів; провести виплату дивідендів за 2018 рік учаснику ОСОБА_2 , як такому шо володіє 100% частки у статутному капіталі товариства, згідно з зазначеним наказом за умови наявності коштів з одночасним утриманням та перерахуванням відповідних розмірів ПДФО та військового збору до бюджету.
В подальшому рішенням загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленим протоколом №4 від 19.12.2018, затверджено статут даного товариства в новій редакції відповідно до Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" №2275-VIII від 06.02.2018 та вирішено провести державну реєстрацію змін у встановленому законодавством порядку; прийнято ОСОБА_1 до складу учасників товариства шляхом внесення вкладу до статутного капіталу товариства у розмірі 750000 грн; збільшено розмір статутного капіталу товариства до 1500000 грн за рахунок вкладу учасника ОСОБА_1 у розмірі 750000 грн та додаткового вкладу учасника ОСОБА_2 у розмірі 430000 грн; розподілено частки між учасниками у статутному капіталі товариства наступним чином: ОСОБА_2 – 50% статутного капіталу товариства, що складає 750000 грн, ОСОБА_1 – 50% статутного капіталу товариства, що складає 750000 грн; звільнено ОСОБА_2 19.12.2018 з посади директора товариства згідно з поданою заявою у зв?язку з переведенням на іншу посаду; призначено ОСОБА_1 на посаду директора товариства з 20.12.2018 та зобов?язано останнього здійснити державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі, а саме: пов?язані зі зміною статуту товариства, прийняттям до складу учасників товариства ОСОБА_1 , збільшенням статутного капіталу товариства, зміною директора товариства.
03.01.2019 директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" – ОСОБА_1 було підписано та скріплено печаткою товариства наказ №1 "Про нарахування та виплату дивідендів" щодо направлення в резервний капітал 5% чистого прибутку за 2018 рік – 106344,64 грн (сума нерозподіленого прибутку за 2018 рік згідно з фінансовою звітністю склала 3058344,07 грн, у тому числі 2126892,76 грн чистого прибутку, отриманого у 2018 році), розподілу прибутку за 2018 рік (2951999,44 грн направлено на виплату дивідендів, що становить 100% нерозподіленого прибутку без урахування коштів, направлених в резервний капітал від прибутку за 2018 рік, у сумі 106344,64 грн) та проведення виплати ОСОБА_2 залишку нарахованих дивідендів за 2017 рік в розмірі 931451,32 грн і нарахованих дивідендів за 2018 року у розмірі 2020548,12 грн (всього на загальну суму – 2951999,44 грн) частинами у вигляді грошових коштів з розрахункового рахунку підприємства за умови їх наявності з одночасним утриманням та перерахуванням відповідних розмірів ПДФО та військового збору до бюджету не пізніше 30.11.2019.
У матеріалах справи також містяться копії:
-статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", затвердженого рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом №1 від 10.01.2013;
-фінансової звітності Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" за    2018 рік;
-відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву у справі №915/1308/21;
-відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" на позовну заяву у справі №915/606/21;
-договору транспортного експедирування №38 від 10.12.2018, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Динькою Мариною Миколаївною та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд";
-протоколу судового засідання від 09.08.2021 у справі №915/606/21;
-контракту №L/AL-01/01-2018 від 02.11.2018, укладеного між Компанією "ЛЕМКЕН ГмбХ Ко КГ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", з додатками;
-договору №001-ІRL-UA від 28.11.2018, укладеного між Компанією "SAMCO AGRICULTURAL MANUFACTURING LTD" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", з додатком;
-виписок по банківському рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" за період 10.12.2018-31.12.2018;
-платіжних доручень про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" грошових коштів на користь Компанії "ЛЕМКЕН ГмбХ Ко КГ" за контрактом №L/AL-01/01-2018 від 02.11.2018 та на користь Компанії "SAMCO AGRICULTURAL MANUFACTURING LTD" за договором №001-ІRL-UA від 28.11.2018;
-рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №1 від 16.04.2018, про укладення даним товариством з Акціонерним товариством "Укрексімбанк" кредитного договору та укладення з ОСОБА_2 договору поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором;
-рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №2 від 20.04.2018, про затвердження кредитного договору №62118V2 від 20.04.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" та Акціонерним товариством "Укрексімбанк", і договору поруки №62118Р6 від 20.04.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", ОСОБА_2 та Акціонерним товариством "Укрексімбанк";
-рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №3 від 08.08.2018, про укладення даним товариством з Акціонерним товариством "Укрексімбанк" кредитного договору та укладення з ОСОБА_2 договору поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором;
-рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №4 від 15.08.2018, про затвердження кредитного договору №18-22КО0004 від 15.08.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" та Акціонерним товариством "Укрексімбанк", і договору поруки №18-22ZР0010 від 15.08.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", ОСОБА_2 та Акціонерним товариством "Укрексімбанк";
-рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №5 від 29.08.2018, про укладення даним товариством з Акціонерним товариством "Укрексімбанк" кредитного договору, надання в заставу двох автомобілів, укладення з Приватним акціонерним товариством "СК УНІКА" договору страхування цих автомобілів та укладення з ОСОБА_2 договору поруки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором;
-рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №5-1 від 03.09.2018, про затвердження кредитного договору №18-22КS0010 від 03.09.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" та Акціонерним товариством "Укрексімбанк"; договору застави №18-22ZZ0012 від 03.09.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" та Акціонерним товариством "Укрексімбанк"; договору добровільного комплексного страхування на транспорті №015107/4055/0000063 від 03.09.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", Приватним акціонерним товариством "СК УНІКА" та Акціонерним товариством "Укрексімбанк"; договору поруки №18-22ZР0015 від 03.09.2018, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", ОСОБА_2 та Акціонерним товариством "Укрексімбанк";
-видаткових накладних №8469 від 24.12.2018 та №202576 від 20.12.2018;
-відповіді Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" №0620000/34517-22 від 07.11.2022 на запит Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" щодо надання інформації про використання овердрафту згідно з кредитним договором та нарахування відсотків за період 01.12.2018-31.12.2018.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №3-1 від 10.12.2018.
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд послався на відсутність корпоративних прав позивача, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", які підлягали б захисту господарським судом, оскільки оскаржуване ОСОБА_1 рішення загальних зборів учасників товариства відповідача від 10.12.2018 було прийняте ще до моменту набуття позивачем корпоративних прав у зазначеній юридичній особі
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає правильним висновок Господарського суду Микколаївської області щодо відмови у задоволенні позову, проте не погоджується з наведеним судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні обґрунтуванням підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
За умовами частини першої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права – це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Відповідно до статті 113 Цивільного кодексу України господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства.
Частиною першою статті 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" (в редакції, чинній станом на день прийняття оспорюваного рішення загальних зборів товариства відповідача; далі – Закон України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю") унормовано, що загальні збори учасників є вищим органом товариства.
Рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути: невідповідність рішень загальних зборів нормам законодавства; порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів; позбавлення учасника (акціонера, члена) юридичної особи можливості взяти участь у загальних зборах.
За умовами частини першої статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права – це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Дивіденди – платіж, що здійснюється юридичною особою, в тому числі емітентом корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів чи інших цінних паперів, на користь власника таких корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів та інших цінних паперів, що засвідчують право власності інвестора на частку (пай) у майні (активах) емітента, у зв`язку з розподілом частини його прибутку, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку (пункт 14.1.49 Податкового кодексу України).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" учасники товариства мають, зокрема, право брати участь у розподілі прибутку товариства.
Частинами першою-четвертою статті 26 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" передбачено, що виплата дивідендів здійснюється за рахунок чистого прибутку товариства особам, які були учасниками товариства на день прийняття рішення про виплату дивідендів, пропорційно до розміру їхніх часток. Товариство виплачує дивіденди грошовими коштами, якщо інше не встановлено одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства. Дивіденди можуть виплачуватися за будь-який період, що є кратним кварталу, якщо інше не передбачено статутом. Виплата дивідендів здійснюється у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття рішення про їх виплату, якщо інший строк не встановлений статутом товариства або рішенням загальних зборів учасників.
Отже, колегія суддів зауважує на тому, що передумовою для виплати дивідендів є прийняття загальними зборами юридичної особи відповідного рішення про спрямування прибутку на виплату дивідендів. З прийняттям товариством рішення про виплату дивідендів та встановленням у такому рішенні строків проведення розрахунків з учасником у товариства без будь-яких інших додаткових умов виникає обов`язок з виплати дивідендів у встановлений у такому рішенні строк.
При цьому апеляційний господарський суд вбачає, що станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення загальних зборів діяла редакція статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", яка була затверджена рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом №1 від 10.01.2013, та не передбачала іншого періоду, за який можуть виплачуватися дивіденди, а тому загальні збори були зобов`язані керуватися нормою частини четвертої статті 26 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", відповідно до якої такий період має бути кратним кварталу.
Як зазначалося вище, оскаржуваним рішення загальних зборів, прийнятим 10.12.2018, вирішено питання розподілу чистого прибутку Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" за 2018 рік, зокрема, шляхом виплати ОСОБА_2 дивідендів за весь вказаний рік.
Однак, станом на 10.12.2018 календарний рік ще не закінчився і підприємством не було завершено останній квартальний період року, оскільки тривав 4-й квартал, а річна або, принаймні, квартальна фінансова звітність ще не могла бути сформована і подана, у зв`язку з чим остаточні фінансові показники за весь календарний рік не могли бути відомі загальним зборам. Натомість, беручи до уваги те, що закінченими періодами виступали лише три квартали 2018 року, загальні збори учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" мали право розподіляти дивіденди виключно за 1-3 квартали 2018 року, а не за весь календарний рік в цілому.
Крім того, як обґрунтовано зазначив в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд, станом на день прийняття оскаржуваного рішення (10.12.2018) ОСОБА_1 ще не набув статусу учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оскільки рішення загальних зборів про прийняття позивача до складу учасників товариства відповідача було прийнято 19.12.2018 і саме з цього часу позивач набув право брати участь у розподілі прибутку товариства (як мінімум, за 4 квартал 2018 року, який не сплив на момент набуття ОСОБА_1 корпоративних прав щодо товариства відповідача).
Між тим, формально пославшись на те, що рішення загальних зборів, яке було прийняте до моменту набуття особою статусу учасника товариства, не може порушувати його прав, Господарський суд Миколаївської області необґрунтовано не врахував сам зміст оскаржуваного рішення, яке, протиправно вирішуючи питання виплати дивідендів за весь 2018 рік, безпідставно позбавило ОСОБА_1 права на участь у розподілі прибутку товариства, принаймні, за 4 квартал 2018 року, що безумовно свідчить про порушення корпоративних прав останнього.
Поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що саме визнання недійсним оскаржуваного рішення загальних зборів, яким передчасно вирішено питання виплати дивідендів за весь 2018 рік, а не за 1-3 квартали 2018 року, виступає єдиним ефективним способом захисту порушених корпоративних прав ОСОБА_1 , оскільки без прийнятого зборами відповідного рішення не може бути проведена виплата дивідендів позивачеві.
Натомість, зауваживши на тому, що попри посилання на порушення права на отримання дивідендів, позивач відповідну позовну вимогу про стягнення певної суми дивідендів в межах даної справи не заявив, місцевий господарський суд помилково не врахував відсутність рішення загальних зборів про виплату дивідендів ОСОБА_1 , адже суд має право прийняти рішення про стягнення дивідендів лише за наявності рішення загальних зборів юридичної особи про спрямування прибутку на виплату дивідендів, на підставі якого визначаються розмір належних позивачу-учаснику (акціонеру, члену) дивідендів, строки та порядок їх виплати. Якщо ж такого рішення немає, суд не може виконати функцію загальних зборів та призначити виплату дивідендів. Прийняття господарським судом рішення стосовно спрямування прибутку (частини прибутку) юридичної особи на виплату дивідендів виходить за межі компетенції господарського суду. За таких обставин, господарські суди вправі приймати рішення щодо виплати учаснику частки прибутку (дивідендів) лише у разі невиплати господарським товариством дивідендів на підставі рішення загальних зборів або їх виплати в меншому розмірі, ніж передбачено відповідним рішенням.
Водночас колегія суддів зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Згідно зі статтею 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Дії учасників цивільних та корпоративних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема, в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відкидає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.
Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.
Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства.
Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.
Враховуючи вищевикладене, прийняття загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" (фактично одноособово ОСОБА_2 , який на той час був єдиним учасником товариства) передчасного рішення про виплату дивідендів за період (зокрема, 4-й квартал 2018 року), за який право на розподіл чистого прибутку підприємства відповідно до чинного законодавство ще не виникло, безпідставно виключаючи при цьому потенційну можливість прийняття нових учасників товариства, які, відповідно, також набудуть право на виплату дивідендів за цей період, проте не зможуть його реалізувати внаслідок існування вже прийнятого рішення про розподіл чистого прибутку підприємства, не відповідає критеріям розумності та добросовісності.
Поряд з цим апеляційний господарський суд зауважує, що відповідно до статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі – позивачами і відповідачами – можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
За змістом частини другої статті 48 Господарського процесуального кодексу України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що право визначення відповідача у справі належить позивачу.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості  позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
По суті, відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним необхідно встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Встановлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Крім того суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. 
Поняття "сторона у спорі" може не бути тотожним за змістом поняттю "сторона у процесі": сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. 
Належним відповідачем виступає особа, яка дійсно є суб`єктом відповідного матеріального правовідношення, відтак визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Таким чином, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом. При цьому пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.
Згідно з частиною першою статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.
Отже, у вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням недійсними рішень керівних органів юридичної особи, належним відповідачем виступає сама юридична особа, рішення якої оскаржується. 
Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постановах від 16.09.2021 у справі №910/19000/20 та від 09.09.2021 у справі №916/161/20.
За таких обставин, заявлена ОСОБА_1 позовна вимога про визнання недійсним оскаржуваного рішення загальних зборів, оформленого протоколом №3-1 від 10.12.2018, є обґрунтованою лише в частині заявлених позивних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", у той час як у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 місцевий господарський суд повинен був відмовити саме у зв`язку з неналежністю відповідача.
Південно-західний апеляційний господарський суд також вбачає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції ОСОБА_2 було подано заяву б/н від 14.09.2023 (вх.№12111/23 від 15.09.2023) про застосування до позову ОСОБА_1 наслідків спливу строку позовної давності.
Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною першою, пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів товариства.
Колегія суддів зауважує, що встановлений пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України річний строк позовної давності поширюється виключно на рішення загальних зборів товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю.
Аналогічна правова позиція судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду стосовно розповсюдження річного строку позовної давності, передбаченого пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, лише на рішення загальних зборів товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю викладена в постанові від 14.09.2022 у справі №909/298/21.
Згідно з приписами частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. При цьому норма частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України поширюється як на загальну, так і спеціальну позовну давність
Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. При цьому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 19.09.2018 у справі №906/373/17.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", наголошує, що "позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
За умовами частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності встановлення судом факту доведеності порушення права особи, яка звернулися до суду з позовом.
Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні – це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.
У постанові Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності – за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення – захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 261 вказаного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Таким чином, загальне правило про початок перебігу позовної давності, яке міститься у статті 261 Цивільного кодексу України, встановлює три можливі варіанти:
-коли особа довідалася про порушення свого права;
-коли особа могла довідатися про порушення свого права;
-коли особа довідалася про порушника свого права.
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом, а для визначення моменту виникнення права на позов важливим є також і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. 
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.
Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2018 у справі №907/50/16.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.
Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.04.2019 у справі №908/6214/14.
Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності для звернення з позовом у даній справі, колегія суддів вбачає, що станом на момент прийняття оскаржуваного рішення загальних зборів позивач не був учасником товариства відповідача та, як наслідок, не брав участі у цих зборах.
Між тим, ОСОБА_1 з 20.12.2018 був призначений на посаду директора товариства відповідача і в подальшому 03.01.2019 на виконання оскаржуваного рішення загальних зборів прийняв наказ №1 про нарахування та виплату дивідендів, який за своїм змістом кореспондує рішенню загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленому протоколом №3-1 від 10.12.2018.
Факт прийняття наказу №1 від 03.01.2019 про нарахування та виплату дивідендів, який підписаний ОСОБА_1 та скріплений печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", позивачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано, у зв`язку з чим, беручи до уваги те, що вказаний наказ відображає зміст рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №3-1 від 10.12.2018, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що, принаймні, з 03.01.2019 (з моменту видачі вказаного наказу) позивач мав бути обізнаний зі змістом оскаржуваного ним рішення загальних зборів.
Враховуючи наведене вище, апеляційний господарський суд зауважує на тому, що перебіг річного строку позовної давності за вимогою про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №3-1 від 10.12.2018, розпочався з дня прийняття самим позивачем, як директором товариства відповідача, наказу на виконання цього рішення загальних зборів, тобто з 03.01.2019, а тому на момент звернення до суду з позовом у даній справі (27.12.2022) був пропущений.
Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, тому дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі.
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №5023/2877/12.
Колегія суддів зауважує на тому, що питання про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення з позовом у даній справі ОСОБА_1 не порушувалося та, відповідно, жодних поважних причин пропуску цього строку позивачем наведено не було. Більше того, правова позиція позивача ґрунтується виключно на тому, що строк позовної давності для звернення до суду з позовною вимогою про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд", оформленого протоколом №3-1 від 10.12.2018, ним не пропущений.
З огляду на викладене, враховуючи те, що позовну заяву у даній справі ОСОБА_1 подано зі спливом строку позовної давності та позивач не надав до суду належних і допустимих у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів, які б свідчили про наявність поважних причин пропуску вказаного строку (позивачем заперечувався пропуск ним строку позовної давності, тому клопотання про визнання поважними причин його пропуску не заявлялось), Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності та, як наслідок, про відмову у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аграрленд" саме з цих підстав.
Водночас, як зазначалося вище, колегія суддів повторно звертає увагу на те, що у задоволенні позову до ОСОБА_2 необхідно відмовити виключно внаслідок неналежності відповідача, а не з підстав строку позовної давності.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може   наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та   доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів не вбачає за необхідне надавати оцінку всім доводам сторін щодо законності/незаконності оскаржуваного рішення загальних зборів, оскільки передчасність його прийняття з порушенням частини четвертої статті 26 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" безвідносно до інших обставин вже є достатньою та самостійною підставою для висновку про обґрунтованість позову та порушення цим рішенням прав позивача, у зв`язку з чим, беручи до уваги також висновки суду про неналежність одного з відповідачів та пропуск строку позовної давності при зверненні з позовом у даній справі, решта посилань учасників справи не мають значення для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.10.2023 у справі №915/703/22 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.10.2023 у справі №915/703/22 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.10.2023 у справі №915/703/22 залишити без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на ОСОБА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 27.05.2024.

Головуючий суддя                                                                                 С.В. Таран

Суддя                                                                                                     І.Г. Філінюк

Суддя                                                                                                     Л.В. Поліщук