Номер провадження: 22-ц/813/3514/24 
Справа № 947/15537/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря Пухи А.М.,
учасники справи:
позивач — ОСОБА_1 
представник позивача — ОСОБА_2 
відповідач — ОСОБА_3 
розглянув в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України) апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2023 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного повнолітнього сина з інвалідністю,-
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
До Київського районного суду м. Одеси 18.05.2023 року звернулась ОСОБА_1 із позовними вимогами до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього непрацездатного сина з інвалідністю ОСОБА_4 у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, щомісячно, починаючи з 18.05.2023 року.
Позовні вимоги обґрунтовані вимогами , визначеними ст. 198 Сімейного кодексу України, щодо зобов`язання батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2023 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на непрацездатного повнолітнього сина з інвалідністю задоволено. Вирішено стягнути з ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання повнолітнього непрацездатного сина з інвалідністю ОСОБА_4 у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, щомісячно, починаючи з 18.05.2023 року.
Суд першої інстанції зазначив, що із застосуванням до наданих сторонами доказів принципу «більшої переконливості», проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3 , є інвалідом другої групи, та згідно з висновком лікаря має діагноз який виключає працездатність. Суд критично ставиться до заперечень сторони відповідача про недоведеність факту непрацездатності ОСОБА_6 , які суперечать матеріалам справи. Судом приймається до уваги факт проживання сина з матерію, знаходження на її забезпеченні, а також явну необхідність додаткових витрат пов`язаних із лікуванням та стабілізацією стану здоров`я ОСОБА_7 . Будь яких доказів яки б спростовували вказані обставини з боку сторони відповідача суду не надавалось, та фактично відповідача у відзиві надавав свою оцінку зазначеним позивачем обставинам з урахуванням його припущень стосовно як стану здоров`я так і і матеріального забезпечення сина. Враховуючи що підставами стягнення аліментів на повнолітнього сина є не лише факт наявної інвалідності, а встановлення непрацездатності сина, яка не є тотожною інвалідності суд, при встановлення розміру аліментів та моменту з якого аліменти стягуються ( день подання позову) не встановлює строку стягнення аліментів відповідно до строку дії акту медико-соціальної комісії ( наступна дата перегляду інвалідності визначено 08.02.2024 року ), а визначає що саме з моменту визначення можливості сину працездатності встановлює і кінцевий строк стягнення аліментів на повнолітню особу ( сина ) який потребує матеріального утримання від батьків внаслідок непрацездатності.

Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 08.11.2023 року по цивільній справі № 947/155537/23 за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів .
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не повно з?ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки свідченням відповідача, та фактам зазначених у відзиві на позовну заяву, а також відмова суду, на його думку не є аргументованою.
Вважав, що у позивачки є особистий мотив, а саме помста мені, як ініціатору розлучення, вона тримає на мене образу, проте задля своїх цілей вибрала жорстокий спосіб, використовуючи в цих цілях сина, вона пригнічує слабохарактерного ОСОБА_4 , який потрапив під вплив матері, за її вказівкою продав власну квартиру та в свої 26 років мешкає разом з нею, не маючі можливості повноцінно соціально реалізовуватись. ОСОБА_4 був засновником та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінс+», у вересні 2018 року проходив відповідні медичні обстеження для можливості працювати пекарем та для отримання посвідчення водія. ОСОБА_4 фізичним трудом ніколи не займався, в стресах не перебував, жодних скарг на психічні чи психологічні розлади не висловлював, не мав та не має жодного захворювання, внаслідок якого передбачено встановлення інвалідності, тим паче ІІ групи. Вважав, що на лікуванні в психіатричної лікарні ОСОБА_4 не перебував, в тому числі - на стаціонарному з 25.07.22 р. по 07.02.23 р. а про вчинені заходи на визначення ОСОБА_4 інвалідом відповідач дізнався з матеріалів цієї справи. Зазначав, що медичні документи, представлені у позові, були складені завдяки особистим та професійним зв?язкам позивача з ОСОБА_8 , яка є найкращою подругою позивачки. і остання є сімейним лікарем, яка працює в Амбулаторії загальної практики сімейної «Усатівський медицини с. Дачне КНП Усатівської сільської ради центр первинної медико-санітарної допомоги», - тобто медична картка ОСОБА_4 зберігається в місті постійної праці позивача, а відомості до неї вносять її колеги і не виключає того, що і сама Позивачка може мати доступ до медичної картки сина. Вважав, що документація, за якою сину призначено ІІ групу інвалідності є документах відомості безпідставною, такою, що складено всупереч законного порядку, а зазначені в цих не відповідають фактичним обставинам та не грунтується на Здійсному стані здоров?я ОСОБА_4 ... Зазначав, що в консультаційному висновку не зазначена навіть дата його видачі і виходячи з вище вказаного є підстави вважати, що висновок ОСОБА_8 містить упереджений характер та суб?єктивне ставлення до даної справи.
Щодо наданих Позивачем доказів, зазначав наступне: Копія Епікризу від 12.10.2023 року N? 4445 є практично нечитабельною, препарати, що вказані в даному Епікрізі не були зазначені в жодному чекові, що подавала позивач. До того ж, в Епікрізі вказана дата госпіталізації ОСОБА_4 18.07.2022 та дата виписки 06.02.2023 року, однак в попередньо поданих Позивачем доказах дата госпіталізації зазначена 25.07.2023 року та дата виписки - 07.02.2023 року. Назначені у рецепті лікаря ОСОБА_8 від 15.04.2022 року препарати не зазначені в жодному чекові, що додавала попередньо Позивач. Також хочу зазначити, що рецепт від 15.04.2022 року є нечитабельним.
Щодо рецептів від 11.10.2023 року, вважав, що позивач залучає докази, що були отримані вже після відкриття провадження по справі N? 947/15537/23. Зазначав, що у доданих рецептах немає жодного препарату, який був зазначений у чекові позивача. Вважав, що рецепти N? 003219, N? 003208, N? 003218 були виписані без прізвища лікаря та пацієнта. Препарати зазначені у даних рецептах не містяться у жодному чекові, що надає позивач.
Щодо доданого чеку від 28.09.2023 року, зазначав, що жодного препарату, який зазначений у даному чеку немає в наданому рецепті. Також є не зрозумілим залучення в якості матеріалів справи чеку на препарат «Фемостон».Згідно з інструкцією нормативно-директивних документів МОЗ України, показання для застосування даного препарата є замісна гормональна терапія для усунення симптомів, обумовлених дефіцитом естрогенів, у жінок у постменопаузальному періоді, профілактика постменопаузального остеопорозу. В попередніх доказах відсутнє посилання на потребу у лікуванні ОСОБА_4 лікарськими засобами гормонального характеру, в тому числі препаратами, котрі призначені для лікування жіночої гормональної системи. Вважав, що докази, котрі надав позивач, є неналежними і не належать ідентифікації. Зазначав, що подані позивачем копії документів не засвідчені у встановленому законом порядку. Судом не надано належної оцінки змісту доказів, наданих позивачем та останні не є належними доказом на підтвердження інвалідності ОСОБА_4 ..
Позиція позивача
Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги, представник позивачки звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, відповідно до якого просила апелфційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
В обґрунтування зазначала, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності обставинам особистого життя їх спільного сина, а той факт, що ОСОБА_4 був керівником ТОВ “Грінс+” не має відношення, так як розлади його психічного здоров`я розпочались після припинення обіймання цієї посади. Стосовно інших доводів, щодо упередженості лікарів, зазначала, що окрім сімейного лікаря ОСОБА_8 ОСОБА_4 перебував під наглядом більш ніж 20 лікарів, що з боку відповідача жодним чином не спростовується.
Щодо явки сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розгляд апеляційної скарги в даній справі слід проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що   ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 22.10.1992 року знаходились у зареєстрованому шлюбі , який був розірваний рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2017 року ( справа №520/11689/17), яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Одеської області 28.03.2018 року.
Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно акт медико-соціальної комісії, серії ААГ № 450834 від 08.02.2023 року є інвалідом 2 групи.
Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №299 від G8.02.2023 р. ОСОБА_5 в період з 2023 року по 2024 рік повинен проходити амбулаторну підтримуючу терапію та стаціонарне лікування при загостренні, «Д» нагляд у рай психіатра, психолога, невропатолога, сімейного лікаря, а також санаторно-курортне лікування та постійний прийом препаратів.
Згідно із консультативним висновком лікаря психіатра від 20.05.2022 року ОСОБА_5 має діагноз: обсесивно-компульсивний розлад (ОКР) з дисоціативним розладом моторики та в силу свого психічного стану здоров`я не працює та не має такої можливості, адже має проходити реабілітацію та лікування. За станом свого здоров`я він не може виконувати ніякі види праці, отже власного доходу не має.
Відповідно до Виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 11 травня , 2023 року ОСОБА_4 має діагноз; обсесивно-компульсивний розлад (ОКР) з дисоціативним розладом моторики, ШПС, гіпертонічна хвороба II ступеню, стадія II, ризик III з частими кризовими перебігами астенно-невротичний синдром лабільна течія, остеохондроз шійно-грудного відділу, грижі нижньогрудного відділу ThlO - Thl2, кіфосколіоз. Рекомендоване лікування: амбулаторна підтримуюча терапія по схемі, стаціонарне лікування при загостренні, психологічна реабілітація, фізична та соціальна реабілітація, кінезіотерапія, масаж №20, санаторно-курортне лікування 2 рази на рік.
На теперішній час син проживає разом із матір`ю, ОСОБА_1 , та знаходиться на повному її забезпеченні. Позивачка здійснює необхідний догляд, виховання та піклування за сином інвалідом одноособово.
Згідно інформації , витребуваної судом з Головного управління ДПС в Одеській області Державної податкової служби України - відомостей державного реєстру фізичних осіб – платників податків за період 2021 року доход ОСОБА_3 складав 1 297 320,00 грн., а за 2022 рік – 1 580 440,00 грн.
Одночасно із цим відповідно довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1 вона отримає дохід за період з 01.02.2023 року по 31.07.2023 року у розмірі 129 987,06 грн.
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).
На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Правовідносини пов`язані із обов`язком батьків утримувати повнолітніх доньку та сину та його виконання врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ).
Статтею 198 СК України батьки зобов`язані утримувати повнолітніх непрацездатних дочку, сина які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
У відповідності до вимог ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу; при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу ( ст. 201 СК України).
За загальними нормами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову ( ч.1 ст. 191 СК України).
У даному випадку суд, із застосуванням до наданих сторонами доказів принципу «більшої переконливості», проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного
ОСОБА_5 є сином ОСОБА_3 , є інвалідом другої групи, та згідно з висновком лікаря має діагноз який виключає працездатність.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо прийняття до уваги факт проживання сина з матерію, знаходження на її забезпеченні, а також явну необхідність додаткових витрат пов`язаних із лікуванням та стабілізацією стану здоров`я ОСОБА_7 .
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Також суд приймає до уваги факт можливості у відповідача надання того розміру матеріального забезпечення який вимагається стороною позивача, враховуючи його дохід за період 2021/2022 років.
Враховуючи що підставами стягнення аліментів на повнолітнього сина є не лише факт наявної інвалідності а встановлення непрацездатності сина, яка не є тотожною інвалідності суд першої інстанції, при встановлення розміру аліментів та моменту з якого аліменти стягуються ( день подання позову) не встановлює строку стягнення аліментів відповідно до строку дії акту медико-соціальної комісії ( наступна дата перегляду інвалідності визначено 08.02.2024 року ), а визначає що саме з моменту визначення можливості сину працездатності встановлює і кінцевий строк стягнення аліментів на повнолітню особу ( сина ) який потребує матеріального утримання від батьків внаслідок непрацездатності. Такій висновок суду не оскаржується апелянтом , а тому судова колегія розглядає справу в межах апеляційних вимог у відповідності до вимог ст.ст.12,13,367 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги, що дії у вигляді подання такого позову, маніпулювання їх спільним сином, позивачкою є умисно спрямованими на стягнення таких грошових коштів, внаслідок образ від ініцювання розлучення з відповідачем, не є слушними, за своєю природою такі доводи скаржника є припущеннями, і в більшості стосуються особистих відносин сторін, та необгрнутовуються належними та допустимими доказами.
Доводи апеляційної скарги стосовно правової природи медичних документів у вигляді медичних висновків, епікризів, рецептів, які на думку відповідача мають ознаки недостовірності і виписані подругою позивачки, що є упередженими, судова колегія вважає такі докази такими, що не заслуговують на задоволення, через те що, доводи необгрунтовані належними та допустимими доказами, не оскаржені у встановленому законом порядку. Також судова колегія зазначає, що відповідачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду справи клопотань щодо проведення відповідних експертиз, витребування матеріалів, допиту свідків та інші не заявляв, адже в такому разі такі доводи є лише припущеннями.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими так як не є критикою судового рішення, а тому не підлягають розгляду та задоволенню.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення .
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко