Унікальний номер справи 369/2442/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/7044/2024
Головуючий у суді першої інстанції Н. С. Пінкевич
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
 
Постанова
   Іменем      України
 
08 травня 2024 року                                                                                                          місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретарі судового засідання Авєлін А. О., Рудик О. Л.
 
сторони
 
позивач                                           ОСОБА_1 
відповідач                                       ОСОБА_2 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - Бузанова Дмитра Вікторовича на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2024 року, ухвалені у складі судді Пінкевич Н. С., в примішенні Києво - Святошинського районного суду Київської області,
у с т а н о в и в :
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним та поділ спільного майна.
В обгрунтування позову зазначено, що сторони познайомилися у 2017 році та почали проживати однією сім`єю з червня 2017 року. З серпня 2017 року по листопад 2019 року сторони проживали в Республіці Казахстан у зв`язку з роботою позивача. Разом з ними проживала також і донька ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , 2003 року народження. Усі витрати по утриманню відповідача та її дочки ніс позивач. Після повернення до України, вони проживали у будинку батька позивача в с.Проців, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. У колі своїх друзів та знайомих представляли один одного як подружжя, їх так і сприймали оточуючі. Навіть коли ОСОБА_2 виїхала за межі країни у березні 2022 року, батько позивача перерахував кошти їй на картку. Після виїзду ОСОБА_2 до Греції, він допоміг їй там влаштуватись, вивіз придбане для її діяльності професійне медичне обладнання, та налагодити через своїх знайомих діяльність. У квітні 2022 року спільне проживання сторін однією сім`єю припинилось.
Позивач вказав, що за час спільного проживання з відповідачем було придбано майно: рухоме майно - автомобілі «Mazda3», «DaciaLogan», «Audi Q5»; професійне медичне устаткування, та нерухоме майно - кватира АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,1242 га, кадастровий номер 3220886000:03:002:2296 в с.Проців; земельна ділянка площею 0,2031 га, кадастровий номер 3220886000:01:009:0047 в с.Проців. Незважаючи на те, що право власності на зазначене рухоме та нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 , таке майно було придбане за спільні кошти сторін як подружжя, а тому воно є спільним майном подружжя, їх частки є рівними.
Оскільки після припинення спільного проживання сторони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна, позивач вважає своє право порушеним, на підставі чого просив суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без  шлюбу у період з червня 2017 року по квітень 2022 року; визнати спільною сумісною власністю автомобіль «Mazda3», автомобіль «DaciaLogan», автомобіль «Audi Q5»; кватиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1242га, кадастровий номер 3220886000:03:002:2296 в с.Проців; земельну ділянку площею 0,2031га, кадастровий номер 3220886000:01:009:0047 в с.Проців;  в порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частину майна: автомобіль «Mazda3», автомобіль «DaciaLogan», автомобіль «Audi Q5»; кватиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,1242га, кадастровий номер 3220886000:03:002:2296 в с.Проців; земельну ділянку площею 0,2031га, кадастровий номер 3220886000:01:009:0047 в с.Проців.
Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним та поділ спільного майна задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю       ОСОБА_5 та   ОСОБА_2 з серпня 2018 року по березень 2022 року.  В порядку поділу спільного сумісного майна визнано за   ОСОБА_6 право власності на автомобіль «Dacia Logan», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Визнано за   ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Mazda 3», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 . Визнано за   ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Audi Q5», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості автомобілів в розмірі 513 825 грн, припинено права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку автомобіля «Mazda 3», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , на 1/2 частку автомобіля «Audi Q5», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1242 га з кадастровим номером 3220886000:03:002:2296, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Проців. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1242 га з кадастровим номером 3220886000:03:002:2296, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Проців. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2024 рокустягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 
Не погоджуючись із рішенням суду та додатковим рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в частині вирішення позовних вимог щодо поділу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін. Додаткове рішення від 06.02.2024 просить скасувати та відмовити відповідачу у розподілі судових витрат на правничу допомогу.
В обгрунтування доводів апеляційних скарг позивачем зазначено, що відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності сторін та її поділу, суд невірно застосував положення статті 71 СК України та на власний розсуд змінив підстави набуття сторонами спірної квартири, оскільки помилився у своїх висновках щодо дарування цього нерухомого майна позивачем відповідачу, оскільки спірна квартира була придбана саме за договором купівлі - продажу. Суд не взяв до уваги ту обставину, що відповідачем під час розгляду справи не заперечувався факт укладення саме договору купівлі - продажу квартири та жодних думок про те, що спірна квартира була подарунком відповідач не висловлювала.
Безпідставним вважає покладення на нього додатковим рішенням суду обов`язку по відшкодуванню відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, оскільки понесення таких витрат відповідачем документально не доведено, а відповідних процесуальних документів судом не досліджено.
Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача - адвокат Бузанов Д. В. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову позивачу у задоволенні позовної заяви. 
В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд встановив факт проживання сторін по справі як чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу без належних на підтвердження зазначеного факту доказів, надавши помилкову оцінку поясненням учасників справи, свідків, спільним фото сторін. Суд не врахував, що відповідач категорично заперечує факт спільного проживання сторін, хоча не заперечує їх знайомство та відвідування будинку батька позивача декілька разів, проживання та роботу у Республіці Казахстан. Суд у порушення вимог закону намагався перекласти доказування факту спільного проживання сторін однією сім`єю на відповідача, однак такий обов`язок покладено законом на позивача. 
Вважає висновок суду, про те, що відповідач працювала адміністратором, а потім «раптово» звільнилася і переїхала з дитиною до іншої країни, до якої також поїхав працювати позивач є хибним, оскільки відповідач не працювала адміністратором, а займала посаду заступника директора з організаційної роботи, звільнилась вона не раптово, а попередньо дізнавшись про умови праці в іншій країні - Республіці Казахстан, а лише після цього звільнилась за власним бажанням. Також суд помилково взяв до уваги, як доказ, квитанцію про сплату батьком позивача за навчання дочки відповідача.
Суд прийняв до уваги пояснення позивача, допитаного в якості свідка, про обставини їх спільного начебто з ОСОБА_2 проживання та ведення спільного бюджету, господарства в Республікі Казахстан, але не звернув увагу на те, що позивач повідомив суду обставини, які було спростовано наданням письмових доказів разом із клопотанням про те, що ОСОБА_2 за власні кошти придбала в ТОВ «Універсальна енерго фундаментна компанія» нерухоме майно, потім його продала і придбала квартиру. Цим доказам суд не надав належну оцінку і не врахував, що позивач фактично надав суду недостовірні відомості. Зокрема суд безпідставно врахував як доказ спільні фото сторін, які жодним чином не відображають факт спільного проживання, а тим більше ведення спільного господарства.
Крім того зазначено, що для забезпечення доказів, а саме допиту свідка ОСОБА_7   представником відповідача було подано заяву про забезпечення доказів у порядку ст. 117 ЦПК України), яка не була розглянута у строк встановлений ч. 2 ст. 118 ЦПК України, що унеможливило надати суду докази у вигляді пояснень свідка, який не перебуває у родинних відносинах із сторонами, що також є порушенням процесуального права відповідача.
Апелянт вказує, що висновок суду про те, що саме з переїзду до іншої країни сторони почали проживати разом, разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, планували і придбавали майно,відпочивали разом, разом проводили дозвілля, відвідували різноманітні заходи не підтверджено жодними належними чи допустими доказами у справі.
Суд не обгрунтував яким чином дійшов висновку про те, що сторони разом щось планували, а тим більше придбавали майно за спільний кошт.
Також, судом не надано оцінку доказам, які спростовують і доводять позицію відповідача щодо спростування факту її проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю, такими доказами є заява до правоохоронних органів про те, що стороною позивача подавались докази, а саме довідка СТ «Берегиня», яка начебто видана за запитом,   ОСОБА_2 , однак після звернення з відповідним адвокатським запитом до СТ «Берегиня» голова правління ОСОБА_8 повідомила, що зазначена довідка видавалась на усний запит ОСОБА_9 (батька ОСОБА_1 ), особисто сторони у справі до СТ «Берегиня» не звертались.
Загалом жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували намір та джерело доходу ОСОБА_1 , який би давав можливість припустити, що саме за належні йому повністю чи частково кошти було придбано майно, яке він просить суд поділити, матеріали справи не містять. Зокрема не доведеним є те, що сторони несли спільні витрати на купівлю рухомого та нерухомого майна, покупки відбувались для спільного користування чи взагалі підтверджувався факт спільного користування придбаним майном, відсутні докази витрат на ремонт або утримання нерухомого або рухомого майна, взагалі будь-яких доказів спільних витрат, або ведення господарства чи бюджету не існує в цій справі.
Представник відповідача у апеляційній скарзі зазначає, що фактично позивач, скориставшись тим, що в його розпорядженні була інформація про придбане нерухоме та рухоме майно, яку він отримав від відповідача, правовстановлюючі документи під час повномасштабного вторгнення відповідач передала позивачу на збереження, знав, на яких авто пересувається та володіє відповідач, спробував подавши позов надати романтичним стосункам, які в них дійсно були, статусу спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, можливо і для цього, він в присутності свідків, яких допитували в судовому засіданні називав її  домогоспорадкою, під час того, як вона відвідувала будинок його батька.
Зокрема не зрозумілим є за яких бставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про поділ транспортних засобів із визначенням та стягненням грошової компенсації з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , оскільки усі транспортні засоби, право власності на які зареєстроване за ОСОБА_2 , придбані нею за особисті кошти, про що свідчать відповідні розписки.
Судом також не надано оцінку доказам, які було подано позивачем, що підтверджують джерело доходу ОСОБА_2 , та факт придбання автомобілів за особисті кошти.
Представник відповідача вказує на те що оскаржуване відповідачем рішення суду є втручанням держави у право особи мирно володіти своїм майном, а отже порушення права ОСОБА_2 , яке закріплено ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, оскільки судове рішення очевидно, ухвалено за відсутності перевірки обставин, які є обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї, які підтверджують реальність сімейних відносин, зазначені в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право власності, а також за відсутності наведення належних мотивів стосовно практики ЄСПЛ з питання втручання держави у право власності, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 підтримали подані апеляційні скарги, просили задовольнити їх з викладених підстав. Проти задоволення апеляційної скарги сторони відповідача заперечували, вважаючи її необгрунтованою.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бузанов Д. В. заперечував проти задоволення апеляційних скарг позивача на рішення та додаткове рішення, посилаючись на безпідставність доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу позивача, а тому просив скасувати його з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судових рішень в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги позивача підлягають задоволенню, апеляційну скаргу представника відповідача слід залишити без задоволення, з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 Судом першої інстанції встановлено, що у період з серпня 2018 року по листопад 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували та проживали однією сім`єю в Республіці Казахстан.
Разом зі сторонами у Республіці Казахстан проживала дочка відповідача ОСОБА_4 .
За період спільного проживання з серпня 2018 року по березень 2022 року сторонами було придбано наступне майно:
- 26 березня 2019 року - автомобіль «Mazda3», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , згідно договору купівлі-продажу №8047/2019/1377044. Вартість автомобіля визначена в розмірі 488 250,00 грн;
- 13 червня 2020 року - автомобіль «DaciaLogan», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно договору купівлі-продажу №7562/20/012961. Вартість автомобіля визначена в розмірі 225 000,00 грн;
- 12 вересня 2020 року - автомобіль «AudiQ5», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , згідно договору купівлі-продажу №8046/2020/2200387. Вартість автомобіля визначена в розмірі 764 400,00 грн;
- 13 лютого 2020 року -квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу, серія та номер 232, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т. А.;
- 25 травня 2021 року - земельна ділянка площею 0,1242 га з кадастровим номером 3220886000:03:002:2296, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Проців, згідно договору купівлі-продажу, серія та номер 515, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пальора Г. Ю.
Вказане рухоме та нерухоме майно на праві власності зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд встановити факт  проживання однією сім`єю без шлюбу його та ОСОБА_2 у період  з серпня 2018 року по березень 2022 року, визнати придбане ними у вказаний період майно спільною сумісною власністі, а також визнати за сторонами у рівних частках по за кожним право власності на придбане ними у вказаний період майно та здійснити його поділ.
Так, частково задовольняючи позов суд першої інстанції встановивши факт проживання сторін однією сім`єю без шлюбу з серпня 2018 року по березень 2022 року, виходив з того, що спірне рухоме та нерухоме майно (окрім спірної квартири та земельної ділянки за попереднім договором - оскільки основний договір не був укладений) є об`єктом спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу між сторонами, з урахуванням правила рівності часток сторін у спільному майні. Суд відмовив у визнанні спільною сумісною власністю спірну квартиру та її поділі, вважаючи, що вона була подарована відповідачу. Суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість доводів відповідача щодо придбання спірного майна за її особисті кошти. 
Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У справі, яка переглядається, спір стосується встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу позивача з відповідачем та поділу набутого у цей час рухомого та нерухомого майна.
Щодо встановлення судом факту спільного проживання однією сім`єю без шлюбу позивача та відповідача апеляційний суд зазначає наступне.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). 
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Але, відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю у наведеному визначенні. 
Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без  шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Статтею 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У позовній заяві ОСОБА_1 вказував, що сторони познайомилися у 2017 року та з червня 2017 року почали проживати разом. Однак доказів спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини у період з червня 2017 року по серпень 2018 року, позивач суду не надав, у наданих суду показах у якості свідка ОСОБА_1 повідомив, що познайомився із відповідачем у 2018 році.
Отже, із матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 познайомилися у 2018 році. 
Позивач, допитаний судом як свідок показав, що з червня 2018 року він та ОСОБА_2 почали проживати разом як подружжя, вести спільне господарство та мали спільний бюджет, разом з ними проживала неповнолітня дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_4 . 
З серпня 2018 року по листопад 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхали з України за кордон до Республіки Казахстан, де спільно проживали в орендованій квартирі АДРЕСА_3 . Такий переїзд до Республіки Казахстан був пов`язаний із роботою позивача в Казахстані. 
Разом з позивачем та відповідачем до Республіки Казахстан переїхала жити та навчатися  на той час неповнолітня дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Допитаний у якості свідка ОСОБА_9 (батько позивача) у показаннях, наданих суду першої інстанції, вказав,  що кілька разів був у сина в Казахстані , де також була ОСОБА_2 з дочкою. 
Судом було встановлено, що після повернення з Республіки Казахстан ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з листопада 2019 року до квітня 2022 року продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружина у житловому будинку АДРЕСА_4 , право власності на вказаний будинок належить батькові позивач ОСОБА_9 .
Допитані судом першої інстанції у якості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 суду показали, що після повернення з Казахстану, сторони проживали в будинку в с.Проців, відповідач почувала себе у домі господинею, вела домашнє господарство, приймала своїх родичів та друзів; після введення карантину в будинку також проживала її мати, а після початку війни - й брат з родиною. Саме з даного будинку ОСОБА_2 виїжджала за кордон, у чому їй допомагав позивач, а її мати проживала у вказаном будинку до літа 2022 року.
Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків, спільними світлинами, що підтверджують наявність спільних почуттів, відвідування спільно різних заходів, знайомство з родиною, спільне проживання, ведення спільно господарства тощо, зокрема поданою відповідачем генеральною довіреністю №7 від 07.09.2018 директора ТОВ «Інтерпроект», якою її уповноважено діяти від імені та в ітересах товариства, квитанцією про оплату навчання дитини, платником у якій вказано керівника ТОВ «Євро стандарт ЛТД» ОСОБА_14 , (засновником ТОВ «Євро стандарт ЛТД» є ОСОБА_9 (батько позивача)). 
Разом з тим, заперечуючи факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки у період з серпня 2018 року по березень 2022 року, ОСОБА_2 належних чи допустимих доказів у розпорядження суду не надала. Крім того, відповідач відмовилася від допиту її судом першої інстанції у якості свідка. Сторона відповідача обмежилася письмовими запереченями щодо відносин з позивачем, стверджуючи про існування між сторонами лиш романтичних стосунків. При цьому, заперечуючи факт проживання у період з листопада 2019 року до квітня 2022 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки разом з позивачем у житловому будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_2 не надала суду пояснень, чи будь - яких доказів проживання у вказаний період в іншому місці.  Так, правовстановлюючи документи на спірне майно та інші документи ОСОБА_2 знаходились у сейфі позивача в будинку батька позивача, що підтверджує сама сторона відповівдача, пояснюючи цю обставину тим, що відповідачка передала документи позивачеві на зберігання, оскільки між ними були дружні стосунки. Також відсутні будь-які докази щодо зміни діяльності відповідача та необхідності переїзду до Республіки Казахстан самостійно до її знайомства з позивачем, оскільки такий переїзд було здійснено через наявність у позивача за кордоном роботи. Доказів того, що відповідача щось пов`язувало із Республікою Казахстан до знайомства із позивачем матеріали справи не містять. Таких доказів не здобуто судом апеляційної інстанції. Також відповідач не надала у розпорядження суду докази розміру отриманого доходу за кордоном, наявності у неї власних грошових коштів для придбання вартісного рухомого та нерухомого майна.
Таким чином суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що саме з переїзду до Республіки Казахстан сторони почали проживати разом, вести спільне господарство та спільний бюджет, планували і придбавали майно, разом проводили дозвілля та відпочивали, відвідували різноманітні заходи.
Матеріали справи містять належні та допустимі докази, які підтверджують наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, з`ясував усі обставини, які мають значення для встановлення такого  факту та на які посилався позивач під час розгляду справи. Суд дав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, у їх сукупності, так і кожному доказу окремо. 
Колегія суддів вважає, що вищезазначене доводить викладі позивачем у позові обставини про те, що у період з серпня 2018 року по березень 2022 року сторони проживали разом, зокрема з ними проживала дочка відповідачки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, купували майно, тобто мали стосунки, притаманні подружжю, що обгрунтовано доводить факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловіка та жінки у період з серпня 2018 року по березень 2022 року. В іншому зареєстрованому шлюбі позивач та відповідач у вказаний період не перебували.
Отже, ураховуючи викладене, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з серпня 2018 року по березень 2022 року. 
Доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що відповідач та позивач не могли проживати у житловому будинку, що належить батькові позивача, як подружжя, є безпідставними, оскільки спростовуються належними та допустимими доказами наявними у матеріалах справи та цей факт підтвердився зокрема показаннями свідків.
Щодо вимог про визнання спірного майна спільним сумісним майном сторін та його поділ суд апеляційнрї інстанції зазначає наступне.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.  
Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15 зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Отже, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 від 24 січня2020 року у справі № 490/10757/16, від 18 жовтня 2023 року у справі №201/11673/20.
Також факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15,від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.
З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.
Судом було встановлено, що у період з серпня 2018 року по березень 2022 року сторонами було придбано та зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 таке майно:
- 26 березня 2019 року автомобіль «Mazda3», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , за договором купівлі-продажу №8047/2019/1377044. Вартість автомобіля визначена в розмірі 488 250 грн; 
- 13 червня 2020 року автомобіль «DaciaLogan», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , за договором купівлі-продажу №7562/20/012961. Вартість автомобіля визначена в розмірі 225 000 грн;
- 12 вересня 2020 року автомобіль «AudiQ5», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , за договором купівлі-продажу №8046/2020/2200387. Вартість автомобіля визначена в розмірі 764 400 грн;
- за договором купівлі-продажу від 25 травня 2021 року придбано земельну ділянку площею 0,1242 га з кадастровим номером 3220886000:03:002:2296, що розташована за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Проців.
Отже, встановивши факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з серпня 2018 року по березень 2022 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що перелічене вище рухоме та нерухоме майно було придбано сторонами під час проживання як подружжя, а тому йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя, оскільки таке майно було придбане в інтересах сім`ї та відповідачем не спростовано джерело походження коштів, за яке це майно придбавалось.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що позивач надав достатні та достовірні докази на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне вищевказане майно, та наявності у цей період між сторонами відносин, притаманних подружжю, суд дійшов обґрунтованого по суті висновку про поділ спірного майна шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку у цьому майні.
Відповідач, заперечуючи проти позову, вказувала, що спірні автомобілі та земельна ділянка площею 0,1242 га з кадастровим номером 3220886000:03:002:2296 були придбані за її особисті кошти, для особистих потреб та в інтересах дочки, однак належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин не надала.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, сімейне законодавство встановлює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка існує поки не спростована. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши обсяг майна, набутого під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд дійшов обґрунтованого висновку про його поділ в рівних частинах, адже презумпцію спільності права власності сторін на це майно не спростовано. 
Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 зазначила суду, що спірні автомобіл і та земельна ділянка було придбано за її власні кошти, отримані як дохід від її діяльності, пояснювала наявністю у неї постійного заробітку. Проте колегія суддів вважає, що такі твердження відповідача не доведені будь - якими доказами, оскільки матеріали справи не містять доказів доходу відповідача як за час спільного проживання, так і до цього часу, що б підтверджувало спроможність її придбати цінного рухомого та нерухомого майна, відкрити власний косметологічний кабінет, придбати спеціальне обладнання за досить короткий проміжок часу (2019-2020 роки). Крім того, нежитлове приміщення, яке перебувало у власності ОСОБА_2 з 09 січня по 29 січня 2020 року, (як стверджувала відповідач і придбана квартира) належало ТОВ «Універсальна Енерго-Фундаментна компанія», генеральним директором якої був родич позивача - ОСОБА_15 . Відповідач не надала суду доказів на підтвердження фінансової спроможності придбати нерухоме майно та не надала доказів сплати коштів у вказаному розмірі.
Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що автомобіль «Mazda 3», автомобіль «Dacia Logan», автомобіль «Audi Q5»; кватира №69 по вул.Жулянській, 2-А, корпус 1 в с.Крюківщина; земельна ділянка площею 0,1242га, кадастровий номер 3220886000:03:002:2296 в с.Проців придбані за спільні кошти сторін, що не спростовано відповідачем. З урахуванням користуванням спільним майном, суд при поділі майна законно виділив у власність ОСОБА_1 автомобіль «DaciaLogan», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 225 000 грн; у власність ОСОБА_2 автомобілі «AudiQ5», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 вартістю 764 400 грн та «Mazda3», 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 вартістю 488 250 грн.
Урахувавши загальну вартість автомобілів суд вірно стягнув компенсацію вартості у спільному майні в розмірі 513 825 грн з ОСОБА_2 на користь позивача.
Отже, доводи апеляційної скарги представника відповідача, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності у відмові у задоволенні позову у повному обсязі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору та фактично зводяться до незгоди відповідача із ухваленим судом рішенням.
Разом з тим, суд вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги позивача щодо хибного висновку суду першої інстанції про те, що спіна квартира є подарунком відповідачу від позивача.
Так, із матеріалів справи вбачається, що згідно договору купівлі-продажу від 13 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т. А., придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , серія та номер 232. 
Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .
Матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира була придбана на ім`я відповідача у період проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з серпня 2018 року по березень 2022 року. Договір купівлі - продажу спірної квартири не має ознак договору дарування, він є оплатним та право власності відповідача зареєстроване в реєстрі на підставі саме купівлі нерухомого майна, а не отримання його у дарунок. 
Доказів на підтвердження того, що спірне нерухоме майно було подароване позивачем відповідачу останньою у розпорядження суду не надано. Таких доказів не було надано у розпорядження апеляційного суду. Позивач категорично заперечує факт дарування квартири відповідачу, наполягає на тому, що вказану квартиру було придбано за кошти від проданого позивачем майна. Та обставина, що сторони не мали наміру там проживати, спільних дітей не мали, не вказує визначення правового режиму власності на квартиру, як дарунку позивачем відповідачу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції змінив підстави набуття сторонами спірної квартири, що суперечить вимогам закону, за наявності заперечень позивача. Суд першої інстанції без жодних доказів на підтвердження факту укладення договору дарування квартири, керуючись лише твердженнями відповідача та самостійно змінив правову природу договору купівлі - продажу квартири, який дійсно було укладено під час її відчуження попереднім власником.
Отже, врахувавши презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними під час спільного проживання як подружжя, та відсутність достатніх, належних та допустимих доказів зі сторони відповідача стосовно її спростування, колегія суддів виходить з того, що спірне нерухоме майно (квартира) набуте сторонами під час проживання однією сім`єю без шлюбу з серпня 2018 року по березень 2022 року. Відтак належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Оскільки оскаржувне рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у поділі квартири ухвалено з порушенням норм матеріального права та без додержанням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для його скасування в цій частині та ухвалення нового судового рішення про задоволення вказаних вимог позивача.
З урахуванням наведеного, колегія суддів, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що обставини справи встановлені судом першої інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, дійшла висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд визнає об`єктом права спільної сумісної власності подружжя спірну квартиру та у порядку поділу спільного сумісного майна визнає за ОСОБА_1 і за ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . 
Ураховуючи задоволення судами позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, додаткове рішення суду, яким на позивача покладено обов`язок по відшкодуванню відповідачу витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню. 
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання позову до суду та подання апеляційної скарги у загальному розмірі 27 993, 60 грн підлягають відшкодуванню відповідачем, оскільки суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційні скарги позивача, а апеляційну скаргу представника відповідача залишає без задоволення.
 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року задовольнити.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - Бузанова Дмитра Вікторовича на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року залишити без задоволення.
Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 у поділі квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.
У порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 і за ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2023 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2024 року задовольнити.
Додаткове рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2024 року скасувати.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_6 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позову до суду і за подання апеляційної скарги у розмірі 27 993 (двадцять сім тисяч дев`ятсот дев`яносто три) грн 60 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 24 травня 2024 року.

Судді
  Л. Д.  Поливач
 
  А. М.  Стрижеус
 
  О. І.  Шкоріна