ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/17176/23                                                                Суддя (судді) першої інстанції: Лариса ЖИТНЯК

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 травня 2024 року                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                              Ганечко О.М.,
суддів                                                                                               Кузьменка В.В.,
                                                                                                 Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 30.08.2023 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 30.08.2023.
В обґрунтування своїх вимог позивачем вказано, що в спірний період індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, що є порушенням його конституційних прав заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 р. у позові відмовлено повінстю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2024 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у письмовому провадженні на 15.05.2024.
12.04.2024, під № 14980 до суду від сторони відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
          Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Чернігівській області на посаді старшого опероуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення № 1 Ніжинського районного відділу поліції ГУ НП, однак, наказом від 30.08.2023 № 430 о/с, позивача було звільнено зі служби в полції за власним бажанням.
Позивач вважає, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 30.08.2023, що і зумовило на звернення до суду з даним позовом.
          Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що підприємства, установи, організації у 2023 році звільнені від обов`язку здійснювати нарахування та виплату індексації доходів, зокрема, оплати праці (грошового забезпечення).
          Натомість, апелянт вважає вказані висновку суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк, зупинення дії Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» нормами Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», є неправомірним та порушує право позивача на підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності грошових доходів в умовах зростання цін.
          З урахуванням наведеного, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до положень ч. ч. 2-3  ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає  Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991                        № 1282-XII.
Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,  визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною 1  статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,  передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Нормами ч. ч. 1-2   ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»,  передбачено, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
За приписами ч. 6  ст. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Положеннями абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону  України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022  зупинено на 2023 рік дію, зокрема,  Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Таким чином, у 2023 році проведення індексації грошового забезпечення, в тому числі, і поліцейських та військовослужбовців, не здійснюється з огляду на імперативні приписи  Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022                       № 2710-IX.
Вказана норма Закону є чинною та неконституційною не визнавалася, а тому, підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
До того ж, оскільки, дію  Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  зупинено на 2023 рік, то підзаконний нормативно-правовий акт - Порядок проведення індексації грошових доходів населення», затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, який прийнятий на виконання вимог ч. 2  ст. 6 вказаного Закону, також не діє протягом 2023 року.
Щодо доводів апелянта про те, що у зв`язку з невиплатою індексації, він був позбавлений набутого права на отримання належного грошового забезпечення, що є обмеженням його права на оплату праці,    а також, посилання на статтю 1 Першого протоколу до  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід зазначити наступне.
Відповідно до позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.
Колегією суддів, також, враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
З огляду на вищевказане, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що починаючи з 01.01.2023 у відповідача відсутній обов`язок нараховувати та виплачувати індексацію заробітної плати позивачу. Як наслідок, відповідач діяв в межах діючого законодавства України, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
За наслідками розгляду апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість її доводів та відсутність підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом апеляційної інстанції не було встановлено порушення норм процесуального права судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

                                          П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25 січня 2024 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя                                                                            О.М. Ганечко

Судді                                                                                                    В.В. Кузьменко
                                                                                                              
Я.М. Василенко