ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4164/23                                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Лисенко В.І.,                                                                                   
                                                                                                                                     Суддя-доповідач Кобаль М.І.   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року                                                                                         м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ у м. Києві) в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ у м. Києві щодо незарахування періоду роботи ОСОБА_1 у ТОВ «ОВІС ЛТД», з 10.04.1992 по 25.12.1996, до його страхового пенсійного стажу;
- зобов`язати ГУ ПФУ у м. Києві зарахувати період роботи в ТОВ «ОВІС ЛТД», з 10.04.1992 по 25.12.1996, до страхового пенсійного стажу ОСОБА_1 ;
- зобов`язати   ГУ ПФУ у м. Києві зарахувати   період підприємницької діяльності, з 07.10.1999 по 31.12.2004, до страхового пенсійного стажу ОСОБА_1 ;
- зобов`язати   ГУ ПФУ у м. Києві здійснити перерахунок пенсії    ОСОБА_1 , на підставі зарахування нового періоду трудового стажу до страхового пенсійного стажу.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року значений позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо незарахування періоду роботи ОСОБА_1 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОВІС ЛТД», з 10.04.1992 по 25.12.1996, до його страхового пенсійного стажу.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати період роботи ОСОБА_1 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОВІС ЛТД», з 10.04.1992 по 25.12.1996, та період здійснення підприємницької діяльності, з 07.10.1999 до 01.03.2000, до страхового пенсійного стажу.
Зобов`язати   Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити, з 26.01.2023 року, перерахунок пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням періоду роботи у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ОВІС ЛТД», у період з 10.04.1992 по 25.12.1996, та періоду здійснення підприємницької діяльності, з 07.10.1999 до 01.03.2000.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту, та перебуває на обліку ГУ ПФУ у м. Києві і отримує пенсію за віком, починаючи з 26.01.2023 року.
22.04.2020 року позивач подав заяву до пенсійного органу про призначення пенсії за віком.
Листом від 28.04.2020 №83608 ГУ ПФУ у м. Києві відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 ,  через недостатність у позивача наявного страхового стажу для призначення пенсії.   
Відповідно до наданих позивачем   документів, було визначено загальний страховий стаж 20 років 6 місяців 22 дні. Натомість, відповідачем період роботи позивача, з 10.04.1992 до 25.12.1996, не зараховано до трудового стажу, оскільки запис у трудовій книжці завірений печаткою, яка не містить коду ЄДРПОУ.
29.12.2022, позивач повторно звернувся до пенсійного органу із заявою про зарахування до трудового стажу   періодів його роботи,   з 10.04.1992 по 25.12.1996, на ТОВ «ОВІС ЛТД» та з 01.04.2000 по 30.09.2010, період підприємницької діяльності.
До вказаної заяви позивач додав копію трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 29.11.1980, свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи - зареєстрованого від 07 жовтня 1999 р., довідки від 19.07.2011 № 2559/Д/17-246, виданої Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м. Києва про сплату всіх єдиних податків за період з 01.04.2000 до 30.09.2010.
Згідно записів трудової книжки ОСОБА_1 ,  серії НОМЕР_1 від 29.11.1980, що стосується спірного періоду, останній, з 10.04.1992 до 25.12.1996, працював директором ТОВ «ОВІС ЛТД».
Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_2 від 03.02.2011, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 07.10.1999.
Відповідно до довідки ДПІ у Шевченківському районі м. Києва від 19.07.2011 №2559/Д/17-246 згідно рішень: III сесії, XXIII скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради рішення № 34 від 20.12.2001 для виду діяльності: торгово-посередницька діяльність встановлено ставку єдиного податку в розмірі 200 грн на місяць; V сесії XXIV скликання від 13.02.2003, № 291 від 19.02.2004 та X сесії XXIV скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради, №547 від 23.06.2005 для виду діяльності: виготовлення меблів встановлено ставку єдиного податку в розмірі 180 грн. на місяць; XV сесії IV скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради та № 666 від 21.02.2006 року XVII сесії IV скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради, №301 від 16.10.2007 із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Шевченківської районної у м. Києві Ради № 459 від 24.04.2008 для виду діяльності: виробництво меблів, інші види виробництва встановлено ставку єдиного податку в розмірі 200 грн на місяць.
За період з 01.04.2003 по 30.09.2010 роки сплачено єдиного податку: з 01.04.2000 по 30.06.2000 - 600,00 грн;   01.01.2001 по 31.12.2000 - 2400,00 грн; 01.04.2003 по 31.12.2003 - 1620,00 грн; з 01.04.2004 по 31.12.2004 - 1620,00 грн; з   01.01.2005 по 31.12.2005 - 2160,00 грн; з 01.01.2006 по 31.12.2006 - 2280,00 грн; з 01.01.2007 по 31.12.2007 - 2400,00 грн; з 01.01.2008 по 31.12.2008 - 2400,00 грн;   01.01.2009 по 31.12.2009 - 2400,00 грн; з 01.01.2010р. по 30.06.2010 - 1200,00 грн.
Згідно наданих декларацій, ОСОБА_1 , з 07.01.1999 по 31.12.1999, від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2000 по 31.03.2000 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.07.2000 по 31.12.2000 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.10.2001 по 31.12.2001 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2002 по 31.12.2002 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2003 по 31.03.2003 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2004 по 31.03.2004 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.07.2010 по 31.12.2010 від підприємницької діяльності доходу не отримував.
Листом №2383-30565/Д-02/8-2600/23 від 26.01.2023 ГУ ПФУ в м. Києві повідомило позивачу, що на підставі заяви від 29.12.2022 ОСОБА_1 призначена пенсія за віком, з 26.01.2023.   Страховий стаж, врахований по 30.09.2022, складає 26 років 01 місяць 19 днів. При призначенні пенсії за віком не зараховано в страховий стаж період роботи з 10.04.1992 по 25.12.1996, оскільки запис в трудовій книжці завірений печаткою, яка не містить коду ЄДРПОУ, що не відповідає вимогам пункту 2.4 Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників». 
Стаж позивача складається   з наступних періодів: з 01.09.1977 до 25.03.1979 - навчання у навчальному закладі (1 рік 6 місяців 25 днів); з 09.04.1979 до 13.08.1979 - навчання у навчальному закладі (4 місяців 5 днів); з 01.09.1979 до 05.02.1981 - навчання у навчальному закладі (1 рік 5 місяців 5 днів); з 18.02.1981 до 22.04.1981 - навчання у навчальному закладі (2 місяці 5 днів); з 04.05.1981 до 01.06.1983 - військова строкова служба (2 роки 0 місяців 28 днів); з 01.09.1983 до 01.03.1988 - навчання у навчальному закладі (4 роки 6 місяців 1 день); з 05.04.1988 до 02.04.1992 - 3 роки 11 місяців 28 днів; з 15.01.1997 до 01.10.1999 - 2 роки 8 місяців 17 днів; з 01.03.2000 до 31.03.2000 - 1 місяць; з 01.04.2000 до 30.06.2000 - 3 місяці; з 01.01.2001 до 31.12.2001 - 1 рік 0 місяців 0 днів; з 01.04.2003 до 31.12.2003 - 9 місяців; з 01.04.2004 до 31.12.2005 - підприємницька діяльність (1 рік 9 місяців 0 днів); з 01.01.2007 до 30.06.2010 - підприємницька діяльність (3 роки 6 місяців 0 днів); з 25.09.2019 до 30.06.2020 - 9 місяців 7 днів; з 01.07.2020 до 31.08.2020 - 1 місяць 18 днів; з 06.09.2021 до 30.09.2022 - 1 рік 1 місяць 0 днів.   Усього: 26 років 1 місяць 19 днів (а.с.26-28).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування до страхового стажу   позивача періодів його роботи у ТОВ «ОВІС ЛТД» та періоду ведення підприємницької діяльності, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підтверджена в ході судового розгляду необхідність зарахування до страхового стажу певних спірних періодів свідчить про наявність у позивача загального трудового стажу, який становить понад 27 років, які передбачені законодавцем як обов`язкові.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині відмови в задоволенні позовних  вимог, колегія суддів апеляційної інстанції не надає оцінку спірним правовідносинам, оскільки вони не оскаржуються учасниками справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами в частині законності оскаржуваного рішення та строку звернення з даним позовом до суду, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 1   статті 46 Конституції України   громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до   статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ   (далі - Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Так, відповідно до   статті 2 Закону №1788-ХІІ за цим   Законом   призначаються:
а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; 
б) соціальні пенсії.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим   Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим   Законом від 09 липня 2003 року №1058-IV   (надалі по тексту також -   Закон №1058-IV, в редакції станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії).
Положеннями частини 1   статті 26 Закону №1058-IV   визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років, за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.
При цьому, згідно статті 24 Закону №1058-VI страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-VI).
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-VI періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим   Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення ОСОБА_1 із заявою про призначення пенсії за віком, останньому  виповнилось 60 років, однак у призначенні пенсії за віком відмовлено з підстав відсутності належного страхового стажу, а саме: 27 років.
Відповідно до частини 1   статті 48 Кодексу законів про працю України,   статті 62 Закону №1788-ХІІ   та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637   (далі по тексту - Порядок №637)(в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) основним документом, який підтверджує трудову діяльність працівника, є його трудова книжка.
Як вбачається з трудової книжки позивача, у ній, серед іншого, міститься такий запис: з 10.04.1992 до 25.12.1996 - працював директором ТОВ «ОВІС ЛТД».
При цьому, такий запис завірено печаткою, яка не містить коду ЄДРПОУ ТОВ «ОВІС ЛТД».
Отже, незарахування пенсійним органом періоду роботи позивача, з   10.04.1992 до 25.12.1996, зумовлене відсутністю відомостей   у трудовій книжці про організацію, яка здійснила відповідний запис.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що станом на момент внесення спірних записів діяли вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58.
Так, відповідно до пункту 2.2   Інструкції №58   до трудової книжки вносяться: 
- відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; 
- відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; 
- відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; 
- відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Вимогами пункту 2.4   Інструкції №58 визначено, що записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до пункту 4.1   Інструкції №58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
У той же час, здійснення записів у трудовій книжці роботодавцем покладено на роботодавця, а не на працівника, отже, відповідальність за можливе невчинення такого запису не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу, який враховується для призначення пенсії.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17, згідно із якою відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення.
Окрім того, Верховний Суд у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що трудова книжка ОСОБА_1 містить всі необхідні записи про роботу у спірний період 10.04.1992 до 25.12.1996, а саме: відомості про дату прийняття позивача на посаду директора ТОВ «ОВІС ЛТД», назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.
Крім того, підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Отже, визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Крім того, працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.
У свою чергу, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року в справі №687/975/17.
З огляду на зазначене колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стаж роботи позивача за період, з 10.04.1992 до 25.12.1996, на посаді директора ТОВ «ОВІС ЛТД», підтверджено належними доказами, а тому має бути зарахований пенсійним органом до загального стажу позивача.
Щодо спірного періоду підприємницької діяльності ОСОБА_1 , з 07.10.1999 по 31.12.2004 та зарахування його до страхового пенсійного стажу останнього, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, ч. 1   статті 1 Закону № 1058-IV передбачено, що   застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього   Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому   законом   порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;
страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим   Законом   і за який сплачено страхові внески;
страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Як передбачено   статтею 40 Закону № 1058-IV   заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.
За приписами підпункту 1 пункту 3-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:
-          з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;
-          з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Відповідно до абзаців другого, третього пункту 4 Постанови № 637 (у редакції   постанови Кабінету Міністрів України від 27.09.2022   № 1058) періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються   свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).
Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Розділом ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до   Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого   постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1   (далі - Порядок № 22-1) визначені документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший.
Так, відповідно до пункту 2.1 розділу ІІ Порядку № 22-1 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Тобто, у період з 1993 року по 01.07.2000, на законодавчому рівні було передбачено зарахування до страхового (трудового) стажу для обчислення пенсій період здійснення підприємницької діяльності за умови сплати підприємцями страхових внесків до Пенсійного фонду України, які підлягали обов`язковій реєстрації як платники внесків в органах пенсійного фонду.
Отже, належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 - довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.10.2018 по справі №643/20104/15-а.
У даному випадку, спірним є питання правомірності дій відповідача щодо відмови позивачу у зарахуванні до загального трудового (страхового) стажу періоди роботи фізичної особи - підприємця, з 1999 по 2004 рік.
Як вже зазначалося вище судом та вбачається з довідки ДПІ у Шевченківському районі м. Києва від 19.07.2011 №2559/Д/17-246 згідно рішень: III сесії, XXIII скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради рішення № 34 від 20.12.2001 для виду діяльності: торгово-посередницька діяльність встановлено ставку єдиного податку в розмірі 200 грн на місяць; V сесії XXIV скликання від 13.02.2003 року, № 291 від 19.02.2004 року та X сесії XXIV скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради, №547 від 23.06.2005 для виду діяльності: виготовлення меблів встановлено ставку єдиного податку в розмірі 180 грн. на місяць; XV сесії IV скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради та № 666 від 21.02.2006 року XVII сесії IV скликання Шевченківської районної у м. Києві Ради, №301 від 16.10.2007 р. із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Шевченківської районної у м. Києві Ради № 459 від 24.04.2008 для виду діяльності: виробництво меблів, інші види виробництва встановлено ставку єдиного податку в розмірі 200 грн. на місяць.
За період з 01.04.2003 по 30.09.2010 роки сплачено єдиного податку:
-З 01.04.2000р. по 30.06.2000р. - 600,00 грн.
-З 01.01.2001р. по 31.12.2000р. - 2400,00 грн.
-   3 01.04.2003р. по 31.12.2003р. - 1620,00 грн.
-З 01.04.2004р. по 31.12.2004р. - 1620,00 грн.
-З 01.01.2005р. по 31.12.2005р. -2160,00 грн.
-З 01.01.2006р. по 31.12.2006р. - 2280,00 грн.
-З 01.01.2007р. по 31.12.2007р. - 2400,00 грн.
-   3 01.01.2008р. по 31.12.2008р. - 2400,00 грн.
-З 01.01.2009р. по 31.12.2009р. - 2400,00 грн.
-З 01.01.2010р. по 30.06.2010р. - 1200,00 грн.
Згідно наданих декларацій позивач, у період з 07.01.1999 по 31.12.1999 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2000 по 31.03.2000 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.07.2000 по 31.12.2000 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.10.2001 по 31.12.2001 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2002 по 31.12.2002 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2003 по 31.03.2003 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.01.2004 по 31.03.2004 від підприємницької діяльності доходу не отримував; з 01.07.2010 по 31.12.2010 від підприємницької діяльності доходу не отримував.
Порядком № 637 передбачено, що періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності). Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, враховуючи вищевикладені правові норми та обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що в період з 1999 по 2004 рік, ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, сплачував у Пенсійний фонд єдині внески та має право на зарахування до його страхового стажу періоду заняття ним підприємницькою діяльністю з 1999 по 2004 рік.
Як вбачається з листа пенсійного органу від 26.01.2023, що ОСОБА_1 зараховано до страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності:   з 01.03.2000 до 31.03.2000 - 1 місяць; з 01.04.2000 до 30.06.2000 - 3 місяці; з 01.01.2001 до 31.12.2001 - 1 рік 0 місяців 0 днів; з 01.04.2003 до 31.12.2003 - 9 місяців; з 01.04.2004 до 31.12.2005 - підприємницька діяльність (1 рік 9 місяців 0 днів), що повністю відповідає відомостям, наявним у довідці ДПІ у Шевченківському районі м.Києва від 19.07.2011 №2559/Д/17-246 щодо розмірів сплати позивачем єдиного податку як фізична-особа підприємець.
Водночас, ГУ ПФУ у м. Києві протиправно не враховано до страхового стажу позивача період здійснення підприємницької діяльності, у період з 07.10.1999 до 01.03.2000, через відсутність відомостей про сплату позивачем страхових внесків.
Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що для зарахування   вказаного періоду до страхового стажу позивача достатньо лише довідки про реєстрацію останнього, як суб`єкта підприємницької діяльності.
Отже, здійснення підприємницької діяльності позивача, у період з 07.10.1999 до 01.03.2000, підлягає зарахуванню до його трудового стажу, відповідно, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Таким чином, для належного захисту прав та законних інтересів позивача, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що існують законні підстави для зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві зарахувати період роботи ОСОБА_1 у ТОВ «ОВІС ЛТД», з 10.04.1992 по 25.12.1996, та   період здійснення підприємницької діяльності, з 07.10.1999 до 01.03.2000, до страхового пенсійного стажу.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що з огляду досягнення ОСОБА_1 , станом на дату звернення до ГУ ПФУ в м. Києві, із заявою про призначення пенсії 60 років та наявність необхідного загального трудового (страхового) стажу (з урахуванням спірних періодів, неврахування яких визнано судом протиправними) понад 27 років, даний позов підлягає частковому задоволенню.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
При цьому, прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Відповідно до ч. 1      ст. 257 КАС України   за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Так, згідно ч. 1      ст. 260 КАС України   питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно з п. 2 ч. 5      ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.
Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак 

                                                                                                            Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 30.05.2024 року