Справа № 464/762/23                                 Головуючий у 1 інстанції: Теслюк Д.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/3271/23                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        14 червня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Ванівського О.М.
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  – адвоката Оприска М.В. на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2023 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

                                       ВСТАНОВИВ:

       В лютому 2023 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ткачук Тарас Анатолійович, звернувся в суд із позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на його користь суму заборгованості в розмірі 98 000 грн та судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1 073 грн 60 коп.
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 30.11.2022 між ним та відповідачем укладено договір про інформаційне обслуговування №2119, відповідно до умов якого виконавець зобов`язувався, зокрема, надати замовнику перевірену інформацію про об`єкти нерухомості та здійснити їх огляд, передати проекти договорів завдатку та оренди замовнику, організувати укладення договорів між замовником та власником об`єкта нерухомості, а замовник зобов`язувався оплатити послуги виконавця у розмірі 5% від вартості об`єкта, якщо у нього виникнуть відносини права власності, визначеної в акті огляду об`єкта нерухомості. Так, 02.12.2022 на виконання п. 3.1 договору складено акт огляду об`єкта нерухомості, де зафіксовано вартість об`єкта нерухомості, що був придбаний ОСОБА_1 , у розмірі 50 000 доларів США. При цьому, послуги виконавця складали 5% від вартості об`єкта, якщо в замовника виникнуть відносини права власності, що становить 2 500 доларів США. Окрім того, 08.12.2022 між ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 – попереднім власником об`єкту нерухомості, що за адресою: АДРЕСА_1 , укладено договір завдатку, де в п.5 чітко зазначено, що завдаткодавець ( ОСОБА_1 ) зобов`язаний на момент укладання основного договору щодо об`єкта, оплатити третій стороні (ФОП ОСОБА_2 ) інформаційно-довідкові послуги у розмірі 98 000 грн протягом семи банківських днів від моменту реєстрації права власності за замовником. Попри те, що відповідач став власником вищевказаної квартири 26.12.2023, такі послуги станом на 04.01.2023 не оплачено. Оскільки ним як виконавцем дотримано всіх умов договору, а саме, знайдено об`єкт нерухомості, показано такий замовнику для прийняття рішення щодо купівлі-продажу, а також надано всю інформацію про стан об`єкта та його власників, а відповідачем не виконано обов`язку по оплаті послуг, чим порушено умови договору, відтак просив стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості.
       Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 04.10.2023 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено, ухвалено стягнути із ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 98 000 грн, а також 1 073 грн 60 коп судового збору.
       Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Оприско М.В., подавши апеляційну скаргу.
       Вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повну відмову у задоволенні позову.
       Зазначає, що суд допустив неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, безпідставно відмовивши у долученні письмових доказів та допиті свідка ОСОБА_3 .
       В судовому засіданні 04.10.2023 представником відповідача було подано суду клопотання про долучення доказів, однак судом у задоволенні даного клопотання було відмовлено, а клопотання з доказами повернуто, що призвело до неправильного вирішення спору по суті.
       Вказує, що виконавцем не виконано умови договору, не надано повної та достовірної інформації про квартиру, введено в оману замовника щодо власника квартири та умов її продажу.
       Так, виконавцем не було повідомлено замовника, що у квартири є два співвласники, ОСОБА_3 та його матір, ОСОБА_4 , яка взагалі не мала наміру продавати квартиру.
       ФОП ОСОБА_2 було допущено істотний недолік у наданні послуги, а у іншій частині послуга взагалі не була надана( організація укладення основного Договору), оскільки ОСОБА_1 для укладення договору купівлі-продажу квартири змушений був укласти договір про встановлення сервітуту, яким він на тривалий період був істотно обмежений у можливості використання спірної квартири, крім того він сам займався організацією та підготовкою укладення договору, переговорами з продавцями, що потребувало в тому числі залучення сторонніх фахівців.
       Будучи допитаним в якості свідка відповідач ОСОБА_1 повідомив, що після отримання від ОСОБА_3 листа від 09.11.2022 року неодноразово телефонував ФОП ОСОБА_2 , щоб він долучився до вирішення проблеми, однак останній від цього відмовився.
       Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
       Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01).
       Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
       Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити виходячи із наступного.
       Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
       Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.
       Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
       Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що купівля-продаж нерухомості здійснено за сприяння ФОП ОСОБА_2 , а відтак у ОСОБА_1 виник обов`язок по оплаті наданих позивачем послуг, від виконання якого він ухиляється. 
       Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.
       Встановлено, що 30.11.2022 між ФОП ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_1 (замовник) укладено договір про інформаційне обслуговування №2119 (далі – договір), за умовами якого виконавець зобов`язується здійснити надання замовнику перевіреної інформації про об`єкти нерухомості; надання перевіреної інформації про нові об`єкти нерухомості; огляд об`єкта нерухомості самостійно до того, як висунути пропозицію оглянути об`єкт оренди замовнику; організація огляду об`єкту нерухомості в натурі (на місці); надання іншої додаткової інформації про об`єкт нерухомості на усну чи письмову вимогу замовника (при цьому дані вимоги повинні стосуватись характеру та умов даного договору); передача проектів договорів завдатку та оренди замовнику, організація укладення договорів між замовником та третьою особою (власником об`єкта нерухомості) (п. 1.2).
       Пунктом 3.1 укладеного між сторонами договору визначено, що замовник зобов`язаний оплатити послуги виконавця у розмірі 5% від вартості об`єкта, якщо у замовника виникнуть відносини права власності, визначеної у акті огляду об`єкта нерухомості, який є невід`ємною частиною даного договору. У випадку якщо після огляду об`єкта нерухомості у замовника виникнуть відносини права власності (купівлі-продажу нерухомості), замовник зобов`язується сплатити 5% від вартості об`єкта, яка вказана в п. 1.4 в акті огляду. В цьому випадку послуги вважаються наданими в повному обсязі та не потребують підписання акта про надані послуги і підтверджуються актом огляду.
       Відповідно до п. 3.2 договору оплата послуг здійснюється замовником протягом семи банківських днів з моменту, коли в замовника виникнуть відносини права власності, визначеної у акті огляду об`єкта нерухомості.
       Як видно з акту огляду об`єкта нерухомості від 02.12.2022, підписаного сторонами, позивачем організовано огляд замовником ОСОБА_1 двокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Вартість об`єкта складала 2 002 500 грн, що в еквіваленті – 50 000 доларів США.
       Встановлено, що 08.12.2022 між ОСОБА_3 (завдаткоодержувач), ОСОБА_1 (завдаткодавець) та ФОП ОСОБА_2 (третя особа) укладено договір завдатку №0068, відповідно до умов якого завдаткодавець передав завдаткоодержувачу в присутності третьої сторони 40 000 грн, що в еквіваленті становить 1 000 доларів США.
       Згідно з пунктами 3, 5 вищевказаного договору, основний договір щодо об`єкта повинен бути укладений не пізніше 31.01.2023. Заставодавець зобов`язаний на момент укладення такого договору оплатити третій стороні інформаційно-довідкові послуги в розмірі 98 000 грн, що в еквіваленті становить 2 450 доларів США.
       Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав від 09.02.2023, ОСОБА_1 став власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2022, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Зуєвою С.В. за реєстровим №1229.
За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
       Так, згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
       Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;
       Згідно з частинами 1 та 3 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.
У відповідності до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 цього Кодексу).
Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ст.525,526,530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
У відповідності до ст.. 902 ЦКУ України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Згідно з ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір про інформаційне обслуговування №2119 від 30 листопада 2022 року.
       Відповідно до п.1.2. Договору №2119, Інформаційне обслуговування – надання Замовнику перевіреної інформації про об`єкти нерухомості, що підпадають під опис характеристик об`єкта, вказаний у цьому договорі; надання перевіреної інформації про нові об`єкти нерухомості, що підпадають під опис характеристик об`єкта, вказаний у цьому договорі; огляд об`єкта нерухомості самостійно до того, як висунути пропозицію оглянути об`єкт оренди Замовнику; організація огляду об`єкта нерухомості в натурі; надання іншої додаткової інформації про об`єкт нерухомості на усну чи письмову вимогу замовника (при цьому дані вимоги повинні стосуватись характеру та умов даного договору); передача проектів договорів завдатку та оренди Замовнику, організація укладання договорів між замовником та третьою особою (власником об`єкта нерухомості).
       Пунктом 2.1 передбачено, що інформація про об`єкт (місце знаходження, технічні характеристики та документи, умови продажу (передачі в користування, оренду), правовстановлюючі документи на об`єкт), а також інформація про власника Об`єкта (його найменування, місце знаходження) надана Виконавцем є конфіденційною та не підлягає розголошенню та передачі третім особам, які не є сторонами даного Договору.
       Згідно з п. 2.1.1. Виконавець несе відповідальність за наслідки надання недостовірної інформації, поданої Замовнику, визначеної п.2.1., якщо надання недостовірної інформації спричинило матеріальні збитки Замовнику. Виконавець несе відповідальність лише в межах суми, визначеної як оплата його послуг та в тому випадку, якщо настання наслідків спричинено неналежним виконанням його обов`язків за цим Договором.
       На підтвердження надання позивачем послуг по Договору №2119 не в повному обсязі та неналежної якості відповідачем було подано докази, які судом першої інстанції прийнято не було у зв`язку з пропуском строку на подання доказів.
       Відповідно до ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду . Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу . У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
       Статтю 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК суд застосовує при розгляді справКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
       Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, якийвирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
       Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (даліКонвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.
       Надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя та є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини: від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «МірагальЕсколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»).
       Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.
       Надто суворе тлумачення судом процесуальних норм позбавляє позивача, або інших учасників справи права доступу до суду, що згідно з прецедентною практикою Європейського Суду з прав людини є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Враховуючи, що стороною відповідача було обгрунтовано причини подання доказів з пропуском строку, встановленого ЦПК України, колегія суддів вважає, що такі докази слід взяти до уваги та надати їм оцінку разом з іншими матеріалами справи.
       Як вбачається з долучених доказів, після укладення договору завдатку 08 грудня 2022 року, продавець ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 09 грудня 2022 року з заявою про розірвання договору завдатку. Заява мотивована тим, що окрім ОСОБА_3 співвласником квартири також є його мати ОСОБА_4 , яка відмовляється від продажу квартири.
       В апеляційній скарзі Нагорний зазначає, що після отримання вказаного листа, неодноразово телефонував до ФОП ОСОБА_2 , щоб він долучився до вирішення проблеми, проте він від цього відмовився.
       З метою отримання консультації щодо можливих варіантів придбання квартири, ОСОБА_1 звернувся за допомогою до адвоката.( а.с. 138)
       В подальшому, сторони все ж таки дійшли згоди, встановивши сервітут для проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі.
       Таким чином вбачається, що ФОП ОСОБА_2 не надав повної інформації про квартиру, яку мав на меті придбати ОСОБА_1 , що призвело до того, що ОСОБА_1 змушений був звертатись за юридичною допомогою, та самостійно проводити перемовини з власниками квартири.
       Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
       У зв`язку із цим колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що ФОП ОСОБА_2 було допущено істотний недолік у наданні послуги, а у іншій частині послуга взагалі не була надана (організація укладення основного Договору), оскільки ОСОБА_1 для укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 змушений був укласти договір про встановлення сервітуту, яким він на тривалий період (1 рік) був істотно обмежений у можливості використання спірної квартири, а крім того, він сам займався організацією та підготовкою укладення договору, переговорами з продавцями, що потребувало в тому числі залучення сторонніх фахівців (в тому числі для надання правової допомоги). 
       На основі наведеного та з урахуванням положень ст. 651 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд доходить висновку, що у відповідача не виникло обов`язку по оплаті послуг позивача.
       З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.        
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
       Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

       апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Оприска М.В. – задовольнити.
Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 04 жовтня 2023 року – скасувати.
Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 14 червня 2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

                                                                        
                                                                         Шеремета Н.О.