ОКРЕМА ДУМКА
 
судді Великої Палати Верховного Суду Власова Ю. Л. щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 990/194/23 (провадження № 11-186заі23), ухваленої за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2023 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення
Короткий виклад історії справи
ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якій просила визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 03.08.2023 № 784/0/15-23 про звільнення її ( ОСОБА_1 ) з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (далі - Спірне рішення).
На обґрунтування позову позивачка, з-поміж іншого, зазначила, що Спірне рішення на порушення вимог статті 56 Закону України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) та статті 115 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) не вмотивовано щодо встановлення та наявності факту вчинення нею істотного дисциплінарного проступку, а містить лише формальне посилання на рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 31.03.2016 № 709/0/15-16 про внесення подання про її звільнення з посади судді, що, однак, не робить оскаржуване рішення вмотивованим.
Також позивачка доводила, що ВРП порушила процедуру прийняття оскаржуваного рішення в частині строку притягнення судді до відповідальності. На переконання позивачки, подання ВРЮ та його реалізація шляхом прийняття рішення про звільнення становлять єдиний процес, за яким притягнення судді до відповідальності реалізується саме в момент прийняття рішення про звільнення. Зазначає, що ВРП повинна була вирішити питання про дотримання строку притягнення судді до відповідальності, адже з моменту вчинення проступку, за який її звільнено, минуло більше 9 років, а відсутність окремого строку для прийняття рішення про звільнення не виправдовує втручання в права позивачки, бо свідчить лише про порушення юридичної визначеності та проблеми з якістю закону.
Касаційний адміністративний суд рішенням від 06.11.2023 відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.
Суд зауважив, що скасування рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.07.2021 (справа № 800/514/16) Постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1628-VIIІ про звільнення судді ОСОБА_1 відновило процедуру її звільнення на підставі рішення ВРЮ від 31.03.2016 № 709/0/15-16, а тому відповідно до пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII матеріали щодо звільнення позивачки було передано до ВРП для ухвалення рішення про її звільнення з посади судді. ВРП правомірно розглянула подання ВРЮ відносно позивачки, оскільки процедура вирішення питання щодо звільнення судді з посади набуває ознак завершеності, а відповідне подання ВРЮ стає реалізованим унаслідок його розгляду уповноваженим органом та прийняття на його підставі остаточного рішення.
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.04.2024 у справі № 990/194/23 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
У пунктах 7.52-7.65 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вважає необґрунтованими доводи позивачки про те, що Спірне рішення ВРП прийняла з порушенням встановленого законом строку застосування до судді дисциплінарного стягнення, виходячи з таких міркувань.
Норми Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) та Закону України від 15.01.1998 № 22/98-ВР «Про Вищу раду юстиції» (далі - Закон № 22/98-ВР; втратив чинність на підставі Закону № 1798-VIII) у редакціях, чинних на момент вчинення ОСОБА_1 дій, які ВРЮ розцінила як порушення присяги судді, не встановлювали строку притягнення судді до відповідальності за порушення присяги.
Законом України від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) внесені зміни до Закону № 22/98-ВР, які набрали чинності з 27.02.2015, та викладено Закон № 2453-VI у новій редакції, яка набрала законної сили з 28.03.2015.
Відповідно до частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР (у редакції Закону № 192-VIII) провадження щодо звільнення судді за порушення присяги проводиться за правилами і у строки, передбачені для здійснення дисциплінарного провадження.
Частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) передбачено, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які могли бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), які набрали чинності з 28.03.2015.
Тобто застосування положень частини другої статті 32 Закону № 22/98-ВР після внесення до неї змін стало можливим лише після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII).
Стаття 32 Закону № 22/98-ВР нерозривно пов`язана з розділом VI «Дисциплінарна відповідальність судді» Закону № 2453-VI і має застосовуватися в поєднанні з нормами, що регламентують підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.
У такому випадку після набрання чинності Законом № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) уповноважений орган має право вирішувати питання про притягнення судді до відповідальності за порушення присяги, в тому числі вчинені до набрання цим Законом чинності, протягом строку, встановленого частиною четвертою статті 96 зазначеного Закону.
Беручи до уваги наведене, запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги, є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування трирічного строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала, зокрема, в постановах від 28.03.2018 у справі № П/800/310/17, від 05.04.2018 у справі № 800/523/17, від 07.06.2018 у справі № 11-272сап18, від 21.06.2018 у справі № 11-78сап18, від 01.11.2018 у справі № 800/493/15, від 13.02.2020 у справі № 9901/58/19, від 12.03.2020 у справі № 9901/777/18, від 02.07.2020 у справі № 9901/386/19, від 24.06.2021 у справі № 9901/526/19, від 06.04.2023 у справі № 990/86/22, від 03.08.2023 у справі № 990/38/22.
Діяння, з якими ВРП пов`язувала підстави звільнення ОСОБА_1 з посади судді, були вчинені нею у лютому 2014 року.
31.03.2016, тобто у межах визначеного частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI строку, ВРЮ прийняла рішення № 709/0/15-16 про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення позивачки з посади судді за порушення присяги. 
Як уже зазначено вище, актом застосування до позивачки виду відповідальності є саме рішення ВРЮ від 31.03.2016 № 709/0/15-16, а не оскаржуване рішення ВРП. Підставою для передачі подання ВРЮ щодо позивачки на розгляд ВРП були положення пункту 14 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII, якими встановлено особливу процедуру звільнення з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України на перехідний період. У цих правовідносинах не передбачено розгляду скарги чи заяви Дисциплінарною палатою.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважала, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ВРП при прийнятті рішення від 03.08.2023 № 784/0/15-23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. Оскаржуване рішення містить посилання на визначені законом підстави звільнення позивачки з посади судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків. Отже, відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 .
Причини висловлення окремої думки
Із наведеними вище висновками Великої Палати Верховного Суду щодо відсутності порушення ВРП строку притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не погоджуюся, виходячи з наступного.
Велика Палата Верховного Суду дотримується правової позиції, згідно з якою рішення ВРП про звільнення судді з посади не є рішенням про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, а лише приймається на його підставі. На переконання Великої Палати Верховного Суду, саме із прийняттям ВРЮ рішення від 31.03.2016 № 709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва дисциплінарний орган установив факти, які свідчать про порушення суддею ОСОБА_1 присяги, та притягнув її до відповідальності, застосувавши дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Отже, строк давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не може застосовуватися при подальшій реалізації зазначеного рішення дисциплінарного органу. Натомість Спірним рішенням ВРП лише реалізувала стягнення, накладене на позивачку рішенням ВРЮ від 31.03.2016 № 709/0/15-16.
На мою думку, така правова позиція Великої Палати Верховного Суду не відповідає вимогам закону.
Так, у ході розгляду справи встановлено, що фактичні обставини, які слугували підставою для прийняття рішення ВРП від 03.08.2023 № 784/0/15-23, викладені в рішенні ВРЮ від 31.03.2016 № 709/0/15-16 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги. ВРЮ у зазначеному рішенні дійшла висновку, що слідчі судді судів першої інстанції застосували запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які були учасниками масових народних протестів, що відбулися в місті Києві в січні 2014 року під час Революції Гідності, всупереч нормам Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 та практиці Європейського суду з прав людини. Незважаючи на те, що слідчі судді обрали зазначеним особам як підозрюваним запобіжний захід з явним порушенням прав особи у кримінальному провадженні, судді Апеляційного суду міста Києва, які здійснювали апеляційний перегляд справи, в тому числі ОСОБА_1 , дійшли висновку, що під час постановлення ухвал слідчими суддями не було допущено істотних порушень норм Кримінального процесуального кодексу України. Залишаючи без змін ухвали слідчих суддів, судді Апеляційного суду міста Києва, зокрема ОСОБА_1 , не забезпечили повного і всебічного дослідження всіх обставин, ухвалили необґрунтовані судові рішення, що не відповідають нормам чинного законодавства України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, а також практиці Європейського суду з прав людини. 
ВРЮ у рішенні від 31.03.2016 № 709/0/15-16 виснувала, що судді Апеляційного суду міста Києва, які здійснювали апеляційний перегляд ухвал про застосування запобіжного заходу щодо зазначених вище осіб, зокрема ОСОБА_1 , порушили присягу судді, яка зобов`язує суддю об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкоряючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов`язки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді та принижують авторитет судової влади. Невиконанням покладених на них професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21.11.2013 по 22.02.2014 ці судді завдали істотної шкоди демократичному конституційному ладу, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави.
06.06.2016 до Верховної Ради України надіслано подання ВРЮ про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з порушенням присяги. У поданні зазначено, що таке прийнято на підставі рішення ВРЮ від 31.03.2016 № 709/0/15-16. Верховна Рада України 29.09.2016 прийняла Постанову № 1628-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у зв`язку з порушенням присяги на підставі пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 08.07.2021 у справі № 800/514/16 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання незаконною та скасування постанови позов ОСОБА_1 задовольнив, визнав протиправною та скасував Постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1628-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва, визнавши підставою для цього порушення відповідачем права позивачки на участь у процедурі прийняття рішення щодо її звільнення.
01.11.2021 до ВРП з Апарату Верховної Ради України надійшло подання ВРЮ від 06.06.2016 № 53/0/12-16 із доданими до нього матеріалами про звільнення судді Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 з посади за порушення присяги. 03.08.2023 ВРП ухвалила рішення № 784/0/15-23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Отже, застосування до позивачки дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади судді було здійснено саме відповідачем шляхом ухвалення Спірного рішення від 03.08.2023.
30 вересня 2016 року набрали чинності закони України від 02.06.2016 № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) та № 1402-VIII, відповідно до яких ВРП надано повноваження щодо розгляду дисциплінарних справ стосовно всіх суддів.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 131 Конституції України (тут і далі - у редакції, чинній з 30.06.2016) та пунктом 6 частини першої статті 3 Закону № 1798-VIII ВРП ухвалює рішення про звільнення судді з посади.
Відповідно до статті 112 Закону № 1402-VIII суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом № 1798-VIII.
Пункт 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798?VIII встановлює, що матеріали та подання ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Законом № 1401-VIII не прийнято рішення Президентом України чи Верховною Радою України, передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді з посади ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається питання про звільнення. Регламентом ВРП може бути передбачена спрощена процедура розгляду цього питання.
Суддя, щодо якого до набрання чинності Законом № 1401-VIII ВРЮ внесла подання про його звільнення з посади за порушення ним присяги і рішення щодо якого не було прийнято Президентом України чи Верховною Радою України, звільняється з посади судді на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України встановлено, що підставою для звільнення судді є вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
За змістом статті 109 Закону № 1402-VIII істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, факт допущення поведінки, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, допущення іншого грубого порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
З огляду на викладене дії, які раніше охоплювалися поняттям «порушення суддею присяги», згідно з чинним законодавством мають ознаки складу істотного дисциплінарного проступку.
Правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які могли застосовуватись при проведенні провадження щодо звільнення позивачки з посади судді за порушення присяги, були передбачені положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), у частині четвертій статті 96 якого містилося правило про те, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
На час прийняття ВРП Спірного рішення про звільнення позивачки з посади судді, статтею 109 Закону № 1402-VIII був визначений також трирічний строк для застосування щодо судді дисциплінарного стягнення. Відповідачу необхідно було застосовувати цей строк.
В ході розгляду справи судом встановлено, що дії, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення позивачки з посади судді, були вчинені нею наприкінці 2013 - на початку 2014 років, рішення ВРЮ про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва за порушення присяги було прийняте 31.03.2016, однак рішення про звільнення позивачки з посади судді ухвалене ВРП лише 03.08.2023.
Отже, оскільки стягнення у вигляді звільнення з посади судді щодо позивачки було застосоване саме Спірним рішенням ВРП, вважаю, що трирічний строк для притягнення судді до відповідальності за порушення присяги має обчислюватися з дня порушення присяги до дати ухвалення рішення про застосування до судді дисциплінарного стягнення.
Таким рішенням у цій справі є саме рішення ВРП від 03.08.2023 № 784/0/15-23 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Таким рішенням не може бути рішення ВРЮ від 31.03.2016 № 709/0/15-16, оскільки ним лише внесено подання до Верховної Ради України про звільнення судді з посади за порушення присяги.
Отже, з моменту вчинення наприкінці 2013 - на початку 2014 років позивачкою дій, з якими відповідач пов`язував підстави звільнення її з посади судді, до моменту прийняття відповідачем 03.08.2023 рішення про звільнення її з посади судді пройшло більше дев`яти років.
Строк, протягом якого до судді може бути застосоване дисциплінарне стягнення, передбачений Законом № 1402-VIII, і такий строк відноситься до процедурних гарантій, стосується всієї процедури притягнення судді до відповідальності і в силу вимог закону підлягає обов`язковому застосуванню саме під час вирішення питання про звільнення судді з посади.
Закон № 1402-VIII не встановлює будь-якого іншого строку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, як, наприклад, строк «реалізації» або «накладення» дисциплінарного стягнення. Отже, тлумачення Великою Палатою Верховного Суду частини одинадцятої статті 109 Закону № 1402-VIII як строку, який обмежує в часі лише «застосування» дисциплінарного стягнення, але не обмежує в часі його «реалізацію», створює ситуацію правової невизначеності, яка безпосередньо пов`язана з порушенням гарантій суддівської незалежності та стандартів за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме права на повагу до приватного і сімейного життя.
Ураховуючи встановлені в цій справі фактичні обставини, характер спірних правовідносин та норми законодавства, які їх регулюють, вважаю, що, приймаючи Спірне рішення, відповідач хоч і діяв на підставі та в межах визначених Конституцією та законами України повноважень, однак несвоєчасно, а тому його рішення не відповідає в повній мірі критеріям, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
З огляду на зазначене вважаю, що у Великої Палати Верховного Суду не було правових підстав для залишення в силі рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.11.2023 у справі № 990/194/23.

Суддя                                                                               Ю. Л. Власов