ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 червня 2024 року
м. Київ
справа № 761/43734/21
провадження № 61-5032св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року в складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , а також усунути перешкоди в користуванні цією квартирою шляхом виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
На обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору  купівлі-продажу від 06 листопада 2020 року, укладеного з ОСОБА_5 .
Відповідачі проживають у цій квартирі без належних правових підстав. ОСОБА_3 є колишнім власником спірної квартири та 20 червня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу відчужила її ОСОБА_5 .
Станом на 19 серпня 2020 року відповідачі не були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , але 20 вересня 2020 року у квартирі без його згоди зареєструвалась ОСОБА_2 .
У добровільному порядку відповідачі квартиру не звільняють та не дають йому можливості користуватися своєю власністю, тому ОСОБА_1 на підставі статей 391 ЦК України, статей 109, 116, 150 ЖК України просив позов задовольнити.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів обставини самоправного заняття відповідачами спірної квартири, а тому підстав для їх виселення немає. Позивач не спростував ту обставину, що, набувши у власність квартиру, він не знав про проживання в ній відповідачів.  Отже, набувач за певної обачності мав реальну можливість дізнатися про обтяження квартири та передбачити характер обтяження його майбутньої нерухомості.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2023 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року в частині вирішення вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою  АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування касаційної скарги зазначав про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13- ц та від 02 лютого 2022 року в справі № 367/2873/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також оскаржив судові рішення з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири від 06 листопада 2020 року, сторони не узгоджували продовження використання квартири будь-якими третіми особами.
Оцінюючи його вимоги про усунення перешкод у користуванні належною йому квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суди не дотримались балансу захисту його права власності, безпідставно надавши перевагу в користуванні таким житловим приміщенням попереднім власникам.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва.
14 червня 2024 року справа № 761/43734/21 надійшла до Верховного Суду.
Представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_7 направив відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Судові рішення в частині вирішення вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням в касаційному порядку не оскаржувалися, тому в цій частині в силу вимог статті 400 ЦПК України не переглядаються.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_5 06 листопада 2020 року.
ОСОБА_3 є колишнім власником спірної квартири, однак відчужила її ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2017 року.
ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 03 вересня 2009 року по 10 січня 2020 року, а ОСОБА_2 зареєстрована до теперішнього часу.
Згідно відповіді Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 липня 2022 року, ОСОБА_2 була знята з реєстрації місця проживання на підставі повідомлення про зняття з реєстрації місця проживання особи, у зв`язку з вибуттям з 21 лютого 2020 року до нового місця проживання: Івано-Франківська область, Косівський район, село Рожнів, яке надійшло 03 березня 2020 року до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб. За зверненням ОСОБА_2 була проведена перевірка правомірності зняття її реєстрації та встановлено, що Рожнівська сільська рада не здійснювала реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 з одночасним зняттям її реєстрації. В зв`язку з цим, 17 грудня 2020 року було проведено скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі- Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції  кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Встановлено, що ОСОБА_3 добровільно відчужила належну їй квартиру шляхом укладення з ОСОБА_5 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 12 червня 2017 року, яка в подальшому продала квартиру позивачу.
Оскільки ОСОБА_1 як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку шляхом укладення договору купівлі-продажу, не може користуватися своєю власністю, тому що ОСОБА_3 , яка втратила право користування спірною квартирою у зв`язку з її відчуженням, а також ОСОБА_2 , яка є членом сім`ї колишнього власника, відмовляються виселятися з неї, порушене право позивача, як нового законного власника спірної нерухомості підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , яку відповідачі займають без законних на те підстав.
Оцінюючи виселення  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зі спірної квартири АДРЕСА_2 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, Верховний Суд, ураховуючи обставини справи, вважає, що припинення права відповідачів на користування спірним житлом шляхом їх виселення відповідає зазначеному критерію та переслідує легітимну мету.
Суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули та дійшли помилкових висновків про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Зважаючи на те що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалено нове судове рішення, витрати ОСОБА_1 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 362 грн та касаційної скарги в розмірі 1 816 грн підлягають стягненню з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на його користь.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення скасувати й ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1 витрати на сплату судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг по 1 589 грн з кожної. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
  Головуючий	  М. Є. Червинська	
 	 	
Судді	А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун	
 	 	
 	М. Ю. Тітов