ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2444/22                                                              Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 червня 2024 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача                              Аліменка В.О.,
суддів                                                  Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення вихідної допомоги при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської обласної прокуратури, в якому просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність Київської обласної прокуратури в частині невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньої місячної заробітної плати в сумі 21613,83 грн.;
- стягнути з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні у розмірі середньої місячної заробітної плати.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року адміністративний позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Київська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким закрити провадження по справі. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 січня 2024 року відрито провадження з апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення вихідної допомоги при звільненні та ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2024 року призначено вказану справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Оскільки до апеляційної скарги було додано лікарське свідоцтво про смерть позивачки, то ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2024 року було зупинено провадження по справі до встановлення правонаступника. Зобов`язано сторін повідомити про усунення підстав, що обумовили зупинення провадження у справі.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13 березня 2024 року судом було витребовано у приватного нотаріуса м. Вишгород Левчук Ольги Борисівни інформацію, а саме - чи звертались до приватного нотаріуса м. Вишгород Левчук Ольги Борисівни правонаступники ОСОБА_1 ?; чи набували спадок правонаступники ОСОБА_1 ?; в разі якщо звертались/набували спадок, то надати суду контактну інформацію таких осіб.
22.03.2024 року від приватного нотаріуса м. Вишгород Левчук Ольги Борисівни надійшов лист, в якому останній повідомив, що 10.01.2024 року заведена спадкова справа №01/2024 та подано заяву про прийняття спадщини від сестри позивачки ОСОБА_2 .
06.05.2024 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_2 про заміну сторони правонаступником, в якій просить замінити сторону позивача - ОСОБА_1 у справі № 320/2444/22 правонаступником ОСОБА_2 .
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 червня 2024рокуа пеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності та стягнення вихідної допомоги при звільненні - поновлено.
Щодо заяви про заміну сторони правонаступником у справі № 320/2444/22 правонаступником ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
При цьому, процесуальним правонаступництвом є заміна у справі сторони чи третьої особи у разі переходу повноважень (для суб`єкта владних повноважень), прав і обов`язків від однієї особи до іншої (правонаступника) у відносинах, щодо яких виник спір.
Процесуальне правонаступництво допускається на будь-якій стадії адміністративного процесу - під час розгляду справи у суді першої інстанції, суді апеляційної інстанції, суді касаційної інстанції, під час перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами.
Тобто, заміна сторони можлива на будь-якій стадії судового процесу.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України).
Таким чином, процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участь у цьому процесі. Отже, матеріальне правонаступництво тісно пов`язане з процесуальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому, незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.
Згідно ч.ч.1, 4 ст.25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст.1218 ЦК України).
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) є спадкоємицею ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) по закону.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Згідно ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що суми заробітних плат, які були нараховані, проте не виплачені особі за життя, передаються членам його сім' ї. При цьому, отримання вказаних коштів законодавець не ставить у залежність від отримання свідоцтва про спадщину.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 22.12.2020 у справі №2-а-3938/11.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає за необхідне заяву ОСОБА_2 про заміну сторони правонаступником задовольнити, замінити позивача ОСОБА_1 у справі правонаступником - ОСОБА_2 .
Частиною 2 ст.311 КАС України визначено, якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, ухвалене в порядку спрощеного  позовного провадження без повідомлення учасників справи, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів не вбачає підстав для здійснення розгляду даної справи у відкритому судовому засіданні за участю сторін, таким чином, клопотання скаржника задоволенню не підлягає.
Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Київської обласної прокуратури від 24.12.2020 року №1004к, керуючись статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора Іванково-Чорнобильського відділу Броварської місцевої прокуратури Київської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31 грудня 2020 року. Наказано відділу фінансування бухгалтерського обліку обласної прокуратури провести з ОСОБА_1 остаточний розрахунок та виплатити усі належні виплати при звільненні.
06.01.2022 року позивач звернулася до Київської обласної прокуратури із запитом про надання публічної інформації, зокрема, щодо виплати їй вихідної допомоги при звільнені.
Київською обласною прокуратурою розглянуто звернення позивача та листом від 13.01.2022 року №27-9ВИХ-22 повідомлено, що наказ щодо виплати вихідної допомоги відсутній.
Вважаючи, що вихідну допомогу при звільненні позивачу безпідставно не виплачено, остання звернулася до суду за захистом своїх прав.
Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII    (далі    Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.
Статтею 4 Закону №1697-VII    встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються    Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону №1697-VII    передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до п.9 ч.1    ст.51 Закону №1697-VII    прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»    статтю 51 Закону №1697-VII    доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Статтею 40 Кодексу законів про працю    (далі    КЗпП України) встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до ч.4    ст.40 КЗпП України    особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього    Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 зазначив, що    Конституція України    гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання    Конституцією України    та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом у постановах від 31 січня 2018 року в справі №803/31/16, від 30 липня 2019 року в справі №804/406/16, від 08 серпня 2019 року в справі №813/150/16.
Законом №113-IX статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Законом №113-IX    внесені зміни також і до    КЗпП України, а саме статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього    Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».
Приписами    Закону №1697-VII    не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є    стаття 44 КЗпП України.
Згідно зі    ст.44 КЗпП України    при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті    36    та пунктах 1, 2 і 6 статті    40    цього    Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Середній заробіток працівника відповідно до    статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР    визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим    постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100    (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 4 Порядку №100 встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються:
виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Аналіз вказаних норм у контексті питання виплати вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 КЗпП України) при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п.9 ч.1    ст.51 Закону України «Про прокуратуру»    провів Верховний Суд у постанові від 27.01.2021 у справі №380/1662/20 щодо подібних правовідносин, розглядаючи касаційну скаргу, однією з підстав якої зазначено, що після внесення    Законом №113-IX    змін до    Закону №1697-VII    та    КЗпП України    відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Іншою підставою для касаційного оскарження слугувала незгода відповідача із розміром стягнутої на користь позивача вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, розрахунок якого не відповідає приписам Порядку №100.
Висновки Верховного Суду щодо застосування норм права обов`язкові для врахування судами нижчих інстанцій на підставі ч.5    ст.242 КАС України.
Позиція Верховного Суду полягає в тому, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
Внесені    Законом №113-IX    зміни до    КЗпП України    не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.
Верховний Суд дійшов висновку, що частиною п`ятою    ст.51 Закону №1697-VII    та частиною четвертою    ст.40 КЗпП України    передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми    КЗпП України. Водночас у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень    статті 44 КЗпП України    при вирішенні спірного питання.
Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19 і Верховний Суд у цій справ не вбачає підстав відступати від неї.
Оскільки на день звільнення Київською обласною прокуратурою не виплачена позивачу вихідну допомогу, передбачену    статтею 44 КЗпП України, Верховний Суд погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до    статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої    статті 51 Закону №1697-VII (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).
Верховний Суд зауважує, що приписами пункту 4 Постанови №100 визначено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати. Тому вказав на необхідність дослідження складових нарахованої та виплаченої заробітної плати для вірного обчислення середньоденної заробітної плати та середнього заробітку, як вихідної допомоги.
Врахувавши зазначені висновки Верховного Суду, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої існтанції про обґрунтованість позовної вимоги щодо протиправної бездіяльності, яка полягає у не вчиненні дій з нарахування та виплати йому вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку та його посилання на неповний розрахунок при його звільненні. Оскільки звільнення проводила Київська обласна прокуратура, саме вона допустила порушення прав.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :

Замінити позивача ОСОБА_1 у справі №320/2444/22  правонаступником - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.    328,    329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                             В.О. Аліменко

Судді                                                                                 Л.В. Бєлова

                                                                                          А.Ю. Кучма