ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-3861/09  Номер провадження 22-ц/814/1879/24	Головуючий у 1-й інстанції Миронець – Мельничук О.К.  Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді Бутенко С. Б.
Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.
за участю секретаря: Чемерис А. К.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лихошвай Сергія Олександровича
на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2024 року у складі судді Миронець-Мельничук О. К.
у цивільній справі за скаргою  ОСОБА_1 на дії посадових осіб Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заінтересована особа: ОСОБА_2 ,
в с т а н о в и в:
У грудні 2023 року представник  ОСОБА_1  - адвокат Лихошвай С. О., діючи від імені та в інтересах боржника, звернувся до суду зі скаргою на дії посадових осіб Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заінтересована особа: ОСОБА_2 .
Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у Київському ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 38786182 з виконання виконавчого листа № 2-3861, виданого Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів у розмірі 1/4 частки від доходу щомісячно.
У липні 2023 року під час спроби розрахунку банківською карткою АТ КБ «ПриватБанк» скаржником було виявлено, що його банківський рахунок арештований.
В подальшому ним з`ясовано, що арешт на належний йому банківський рахунок накладено в межах виконавчого провадження № 38786182 з виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 21.10.2009 по справі № 2-3861/09.
В ході ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження було встановлено, що 03.04.2023 старшим державним виконавцем Київського ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Черненко І. В. до військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 були направлені постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Стягнення проводилися у військовій частині НОМЕР_1 , де боржник перебував на службі та отримував грошове забезпечення.
12.07.2023 державним виконавцем Київського ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було винесено постанову про арешт коштів боржника.
Вказував, що арешт банківського рахунку, на який зараховується грошове забезпечення військовослужбовця, позбавляє скаржника та членів його родини будь-яких засобів для існування, можливості придбавати необхідні речі та амуніцію, необхідні для виконання завдань, а також забезпечення реального виконання рішення суду, оскільки отримуване грошове забезпечення є єдиним засобом існування для ОСОБА_1 та його сім`ї.
У зв`язку з цим, 17.10.2023 скаржником на ім`я начальника Київського ВДВС було подано клопотання про скасування арешту банківського рахунку, у відповідь на який він отримав лист від 17.11.2023 за № 145012 про те, що обов`язок визначати статус рахунку та можливість накладення арешту на кошти покладений на банківську установу.
Таким чином, накладений арешт коштів боржника не скасований, а дії посадових осіб Київського ВДВС є протиправними і спрямованими на безпідставне обмеження скаржника у користуванні грошовими коштами.
Посилаючись на викладене, просив суд визнати дії посадових осіб Київського ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в частині накладення арешту на кошти  ОСОБА_1  та відмови у його скасуванні протиправними та скасувати арешт коштів, накладений згідно постанови державного виконавця від 12.07.2023 в межах ВП № 38786182 у зв`язку з спеціальним режимом використання даного банківського рахунку та відсутності правових підстав для його накладення.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що дії державного виконавця відповідали вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для визнання таких дій протиправними відсутні. 
Не погодившись з даною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Лихошвай С. О. подав апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при вирішенні питання судом не враховано останню правову позицію щодо накладення арешту на кошти заробітної плати боржника, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.04.2022 у справі № 756/8815/20, яка відійшла від правових висновків, аналогічних тим, якими керувався суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 .
Так, судом не враховано, що не може бути накладений арешт на кошти, що складають заробітну плату боржника, після фактичного здійснення утримань з неї за виконавчими документами та на усі кошти заробітної плати боржника поза межами дозволених законом розмірів відрахувань із такої заробітної плати, а якщо такий арешт накладений, то він має бути знятий.
На момент накладення державним виконавцем арешту на грошові кошти скаржника реальне виконання судового рішення було забезпечено шляхом відрахування 50% із заробітної плати ОСОБА_1 , тому накладення арешту на усі кошти, що складають його дохід, після здійснення утримань за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя. 
Вказує, що накладення арешту на усі грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, який використовується для виплати особі заробітної плати, призводить до порушення конституційних прав особи та позбавляє його коштів для існування, а тому у будь-якому випадку є незаконним. 
Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
За правилами частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
По справі встановлено, що з 10.07.2013 на виконанні у Київському ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження № 38786182 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3861 від 13.11.2013, виданого Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04.08.2009 до досягнення дитиною повноліття.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.11.2023 № 145010 за період з вересня 2018 року по жовтень 2023 року, обчисленого старшим державним виконавцем Черненко І. В., станом на 01.11.2023 заборгованість зі сплати аліментів боржника ОСОБА_1 становила 258 186,75 грн (а. с. 54-55).
Оскільки заборгованість зі сплати аліментів перевищувала суму відповідних платежів за чотири місяці, відомості відносно ОСОБА_1 були внесені до Єдиного реєстру боржників, а тому державним виконавцем вчинялися дії щодо встановлення тимчасових обмежень боржнику, передбачених пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, 11.09.2018 старшим державним виконавцем Черненко І. В. винесено постанови про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та ополощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, 12.09.2018 винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 50% розміру заборгованості зі сплати аліментів в сумі 33 799 грн (а. с. 86-87, 89-90, 92-93, 95-96, 99). 
Постановами державного виконавця від 03.04.2023, 12.09.2023 та 13.09.2023 звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує у ВЧ НОМЕР_1 , ВЧ НОМЕР_3 та у ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі відрахувань із суми доходів боржника у відповідності до вимог законодавства - 50% від доходу до повного відрахування заборгованості (а. с. 77-78, 80-81, 66-67, 69-70). 
12.07.2023 для забезпечення реального виконання рішення суду постановою старшого державного виконавця Черненко І. В. на підставі статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, крім коштів, що містяться на рахунках, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, яка становить 231 514,50 грн (а. с. 19).
01.08.2023 державним виконавцем винесено постанову про визначення поточного рахунку фізичної особи-боржника у банку для здійснення видаткових операцій, яким за заявою ОСОБА_1 визначений рахунок  НОМЕР_4 , що відкритий у АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 74, 75).
17.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до начальника Київського ВДВС у м. Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про скасування арешту з банківського рахунку, у відповідь на яку йому було роз`яснено, що обов`язок визначати статус рахунку та можливість накладення арешту на кошти на ньому, покладений на банківську установу, а визначений постановою державного виконавця від 01.08.2023 рахунок та кошти на ньому не визнані банком такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення (а. с. 37-38, 39).
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції визнав дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника такими, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». При цьому суд виходив з того, що відповідно до частини третьої статті 52 цього Закону саме на банк покладено обов`язок перевірити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та повідомити виконавця про цільове призначення коштів та рахунку й повернути постанову без виконання.
Оскільки банк не визнав рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення, і державний виконавець не отримав документального підтвердження того, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на кошти боржника заборонене законом, тому підстав для зняття арешту із вказаного рахунку суд не вбачав.
Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення не може залишатися в силі та підлягає скасуванню з наступних підстав.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною другою статті 71 Закону № 1404-VIII встановлено, що за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. 
Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Судом першої інстанції встановлено та не заперечується апелянтом, що на момент винесення державним виконавцем постанови від 12.07.2023 про арешт майна боржника сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 по аліментам на дитину згідно виконавчого листа № 2-3861 від 13.11.2019 становив 266 065,10 грн, що значно перевищує тримісячний розмір аліментів та є підставою для звернення стягнення на майно боржника згідно частини другої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». 
Разом з тим, суд не врахував, що відповідно до частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. 
Вказавши, що судом не встановлено відомостей, що зазначений скаржником рахунок у АТ «ПриватБанк», на який накладено арешт, має спеціальний режим використання, суд першої інстанції не врахував, що наведений у частини другій статті 48 Закону № 1404-VIII перелік не є вичерпним, адже законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено. 
Так, не може бути накладений арешт на кошти що складають заробітну плату боржника після фактичного здійснення утримань із неї за виконавчими документами та на усі кошти заробітної плати боржника поза межами дозволених законом розмірів відрахувань із такої заробітної плати, а якщо такий арешт накладений, то він має бути знятий. При цьому на кошти, що знаходяться на рахунках та які не є коштами, що складають заробітну плату, таке обмеження не розповсюджується.
Частинами другою та третьою статті 70 Закону № 1404-VIII передбачено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків; за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків. Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.
Отже, виконавець має повноваження звернути стягнення на заробітну плату боржника у разі стягнення аліментів лише у розмірі не більше 50 відсотків заробітної плати і таке стягнення здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.
Встановлення відрахувань у певному відсотковому визначенні від заробітної плати боржника покликане гарантувати людині право на своєчасне, у передбачені законом строки, одержання винагороди за працю, що становить одне з основних трудових прав людини, тому й законодавець обмежив розмір будь - яких утримань із заробітної плати, і таке обмеження є законодавчо встановленою забороною на накладення арешту на заробітну плату, що виплачена боржнику після таких утримань, або частину заробітної плати, що перевищує граничну межу таких відрахувань.
Накладення арешту на кошти, що складають заробітну плату боржника після здійснення утримань із неї за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21), що їх всупереч вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України не було враховано судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.
Судом також не враховано, що відповідно до частини третьої, пункту 1 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.
Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону (абзац другий частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII).
При цьому передбачене абзацом другим частини другої статті 59 Закону № 1404-VIII зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника, та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки у відповідності до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.
Для боржника надання вищевказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків.
Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки звітів підприємства, установи, організації, фізичної особи-підприємця, що здійснюють боржнику певні виплати про нарахування доходів та розмір утримань з цього доходу на погашення боргу, на підставі яких виконавець має можливість здійснювати не тільки контроль за правильністю такого утримання, а й визначити розмір коштів, які складають дохід боржника, з якого здійснення стягнення неможливе. 
По справі встановлено, що визначений державним виконавцем розмір утримань із грошового забезпечення боржника ОСОБА_1 становить 50% від його доходу до повного відрахування заборгованості, що забезпечує реальне виконання судового рішення про стягнення аліментів, а тому накладення арешту на кошти боржника, що становлять його єдиний дохід, після утримання усіх платежів не відповідає вимогам закону та становить надмірний тягар для боржника, який залишився без засобів для існування. 
Відповідний статус коштів виключно із заробітної плати, що знаходяться на арештованому рахунку, підтверджується наданими боржником документами, а саме довідкою АТ «КБ «ПриватБанк» від 16.10.2023 № IGCFGLCN3IIL365L та випискою по картці/рахунку № НОМЕР_5 ( НОМЕР_4 ), з яких вбачається цільове призначення зарахованих коштів, як зарплатні виплати. Припущення, що на вказану карту (рахунок) може бути зарахована будь-яка інша виплата (переказ) не спростовує статусу арештованих коштів на рахунку боржника, звернення стягнення на які заборонено законом.
Відтак доводи скаржника, що рахунок, на якому знаходились кошти є такими, на який заборонено законом накладення арешту, є документально підтвердженими та відповідають положенням закону, оскільки за змістом абзацу першого частини другої статті 48 Закону № 1404-VIII арешт може накладатись на кошти, а не на рахунок боржника.
До клопотання про скасування арешту з банківського рахунку, поданого начальнику Київського ВДВС у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Міщаніну О. В. 17.10.2023, боржник ОСОБА_1 додав вищевказані документи, що було достатньою підставою для зняття незаконного арешту з грошових коштів, які є заробітною платою боржника, однак у порушення вимог частини третьої, пункту 1 частини четвертої статті 59 Закону № 1404-VIII посадовими особами суб`єкта оскарження відповідні дії по зняттю арешту з грошових коштів боржника, звернення стягнення на які заборонено законом, вчинені не були. 
Залишення арешту на кошти, які складають заробітну плату боржника, унеможливлює отримання ОСОБА_1 будь-яких коштів заробітної плати, як єдиного джерела доходу, та порушує його право на отримання винагороди за працю та достойні умови життя. 
Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, дав невірну оцінку наданим по справі доказам, неправильно застосував норми матеріального права та у порушення вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладену у постанові від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21), що призвело до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, у зв`язку з обґрунтованістю скарги, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням по справі нового судового рішення про задоволення скарги, визнання бездіяльності посадових осіб Київського ВДВС у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції неправомірною та зобов`язання державного виконавця поновити порушене право заявника шляхом зняття арешту, накладеного на грошові кошти заробітної плати, які знаходяться на рахунку  НОМЕР_4 , відкритому в АТ «КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 .  
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лихошвай Сергія Олександровича - задовольнити. 
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2024 року скасувати та ухвалити з цього питання нове судове рішення.
Скаргу  ОСОБА_1 в порядку судового контролю за виконанням судових рішень - задовольнити.
Визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо відмови у знятті арешту з карткового рахунку НОМЕР_4 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 . 
Зобов`язати державного виконавця скасувати арешт карткового рахунку  НОМЕР_4 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , накладений згідно постанови державного виконавця від 12.04.2024 у ВП 38786182. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя                                                                С. Б. Бутенко

Судді                                                                                О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна