КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И 
17 червня 2024 року
м. Київ
провадження №22-ц/824/8610/2024
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів  судової палати з розгляду цивільних справ  Євграфової Є.П. (суддя-доповідач), Желепи О. В., Мазурик О. Ф.
при секретарі  Мудрак Р.Р.
за участі представника позивача - адвоката Євсєєва В. В.
представника відповідача ОСОБА_1 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» та ОСОБА_2 
на рішення Солом`янського районного суду міста Києва
від 13 грудня 2023 року
у складі судді Верещінської І.В.
у цивільній справі № 760/12263/23 Солом`янського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк»
про захист прав споживачів, стягнення заборгованості за депозитними договорами, стягнення пені,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживачів, стягнення заборгованості за депозитними договорами, стягнення пені, в якому просив стягнути із Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на свою користь суму вкладу за депозитними договорами: № 014/01/22/0009 від 10.01.2022 року - 150 169, 00 грн. з нарахованими та не виплаченими процентами; № 029/01/22/0009 від 21.01.2022 року - 4 023, 07 доларів США, з нарахованими та не виплаченими процентами; стягнути із Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на свою користь пеню у розмірі 3% від суми депозиту за кожний день затримки повернення депозиту: за депозитним договором № 014/01/22/0009 від 10.01.2022 року у розмірі 1 450 632, 54 грн. за період з 14.07.2022 року по 01.06.2023 року; за депозитним договором № 029/01/22/0009 від 21.01.2022 року у розмірі 37 413, 9 доларів США за період з 26.07.2022 року по 01.06.2023 року; стягнути із Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «Укргазбанк» на свою користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.
Вимоги позову обґрунтовані тим, що 10.01.2022 року позивач уклав з ПАТ АК «Укргазбанк» депозитний договір № 014/01/22/0009, де сума депозиту склала 100 000 грн., а строк зберігання становить 184 календарних дні, тобто до 13.07.2022 року. В подальшому, суму вкладу було поповнено та загальна сума склала 150 169, 09 грн. Також 21.01.2022 року ним укладено з ПАТ АК «Укргазбанк» депозитний договір № 029/01/22/0009, де сума депозиту склала 4 023, 07 доларів США, а строк зберігання становить 185 календарних дні, тобто до 25.07.2022 року. Стверджує, що з квітня 2022 року по вказаних депозитних рахунках було припинено виплату відсотків, а рахунки було заблоковано.
У відповідь на письмову вимогу про розблокування депозитних рахунків та повернення вкладу відповідач зазначив, що депозитні рахунки заблоковано відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 р. № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану», оскільки п. 15 Постанови забороняється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій за рахунками резидентів російської федерації, держави, що здійснила збройну агресію проти України. Позивач вказував, що має паспорт громадянина Російської Федерації та посвідку на постійне місце проживання в Україні. Вважає, що він є резидентом України з 2003 року, має дружину, яка є громадянкою України, має міцні соціальні зв`язки на території України. У зв`язку із неповерненням коштів вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь  ОСОБА_2 суму вкладу за депозитним договором: № 029/01/22/0009 від 21.01.2022 року в розмірі 4 023, 07 доларів США та відсотки згідно договору в розмірі 16,49 доларів США.; інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за депозитним договором: № 014/01/22/0009 від 10.01.2022 року в розмірі 19 465,52 грн.; моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., витрати на професійну правову допомогу у розмірі 1098,00 грн. Стягнуто з ПАТ АБ «Укргазбанк» на користь  держави витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 736,76 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в  частині відмови  у стягненні пені у розмірі 3% від суми депозиту за кожний день затримки повернення депозиту та в частині стягнення витрат на правову допомогу, ухваливши в цій частині нове рішення про стягнення з Банку пені у розмірі 3% від суми депозиту за кожний день затримки повернення депозиту, а саме: за депозитним договором №014/01/22/0009 від 10.01.2022 року у розмірі 1 450 632 грн 54 коп. за період з 14.07.2022 року по 01 червня 2023 року (322 дні); за депозитним договором №029/01/22/0009 від 21.01.2023 р. у розмірі 37 413,9 доларів США за період з 26 липня 2022 року по 01 червня 2023 року (310 днів) та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. Вважає, що судом першої інстанції невірно визначений період нарахування пені, помилково застосовано ст. 625 ЦК України, а не ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», що призвело до неправильного вирішення справи  в частині відмови у стягнення пені за ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та невідповідності  висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.
В апеляційній скарзі з ПАТ АБ «Укргазбанк», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що відповідно до п.п. 3 п. 15 Постанови Правління НБУ № 18 від 24.02.2022 р. «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» прийнято рішення про блокування рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , як громадянина рф, з метою недопущення проведення видаткових операцій по них, які підпадають під визначені Постановою ознаки. Вказує, що відповідач, встановлюючи обмеження на використання позивачем депозитних рахунків, відкритих в Банку, діяв в межах норм чинного законодавства і будь-які порушення з боку відповідача відсутні,
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ПАТ АТ АБ «Укргазбанк»  просило апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, як необґрунтовану.
Правом подачі відзиву  на апеляційну скаргу Банку позивач ОСОБА_2 не скористався. 
Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Євсєєва В. В., представника ПАТ АТ АБ «Укргазбанк» - Астаф`євої І. В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.
Судом встановлено, що 10.01.2022 року ОСОБА_2 уклав з ПАТ АК «Укргазбанк» депозитний договір № 014/01/22/0009, де сума депозиту склала 100 000 грн., а строк розміщення коштів становив 184 календарних дні, тобто строк дії до 13.07.2022 року.
Платіжним дорученням від 01.04.2022 року позивачем було поповнено суму вкладу по договору № 014/01/22/0009 від 10.01.2022 року на 50 169,09 грн. Таким чином, загальна сума вкладу за даним договором склала 150 169, 09 грн., що підтверджується також випискою з рахунку за 01.04.2022 року.
21.01.2022 року ОСОБА_3 укладено з ПАТ АК «Укргазбанк» депозитний договір № 029/01/22/0009, за яким сума депозиту склала 4 023, 07 доларів США, а строк зберігання становив 185 календарних дні, тобто до 25.07.2022 року.
Листом від 22.05.2023 року №124/19206/2023 ПАТ АБ «Укргазбанк» повідомив позивача про те, що відповідно до п.15 Постанови Правління Національного банку України від 24.02.2022 р. № 18 «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» банком було заблоковано вищевказані рахунки позивача та видаткові операції по рахунках. Було вказано, що позивач є громадянином Російської федерації та має тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні. Банк також посилався на ризик-орієнтовний підхід, що використовує банк при оцінці діяльності своїх клієнтів у відповідності з вимогами Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 19.05.2020 року № 65, в зв`язку із чим банком було прийнято рішення про блокування видаткових операцій за рахунками, відкритими в банку на ім`я позивача.
Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування до позивача як клієнту банку, вказаних обмежень, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до п. 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 р. резиденти:
а) фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за межами України;
б) фізичні особи - підприємці, зареєстровані згідно із законодавством України;
в) юридичні особи та інші суб`єкти господарювання з місцезнаходженням на території України, які здійснюють свою діяльність відповідно до законодавства України;
г) дипломатичні, консульські, торговельні та інші офіційні представництва України за кордоном, що мають імунітет і дипломатичні привілеї, а також філії та представництва підприємств і організацій України за кордоном, що не здійснюють підприємницької діяльності відповідно до законодавства України;
ґ) відокремлені підрозділи юридичних осіб, зазначених в підпункті "б" пункту 8 частини першої цієї статті, а саме філії, представництва, відділення або інші відокремлені підрозділи, що не мають статусу юридичної особи та здійснюють підприємницьку діяльність від імені юридичної особи на території України.
Відповідно до п.2 розділу І Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 р. № 2, резиденти - фізичні особи - фізичні особи - громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства, біженці, особи, які потребують додаткового захисту, які мають постійне місце проживання на території України, що підтверджується відповідним документом, до якого згідно із законодавством України включено інформацію про місце проживання особи на території України, уключаючи паспорт/паспортний документ або документ, що його замінює, посвідку на постійне проживання, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном, фізичні особи-підприємці, зареєстровані згідно із законодавством України; не резиденти - фізичні особи - фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України (реєстрацію), у тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України.
Отже, як обґрунтовано виснував суд першої інстанції, оскільки визначальною ознакою для встановлення резидентського статусу фізичної особи є країна постійного проживання такої особи, на фізичних осіб-іноземних громадян, які є резидентами України у розумінні Закону України «Про валюту і валютні операції» та Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління НБУ від 02.01.2019 р. №2, не поширюються заборони/обмеження, встановлені пунктом 15 постанови Правління НБУ № 18 від 24.02.2022 р.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 , є громадянином Російської Федерації, який має постійне місце проживання на території України. Це підтверджується наступними доказами: паспортом громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер паспорта: НОМЕР_1 ; посвідкою на постійне проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія НОМЕР_2 , відповідно до якої місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 30 березня 2004 року; витягом з реєстру територіальної громади від 20.04.2023 року, відповідно до якого адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 з 30 березня 2004 року. 
Відповідно до карти фізичної особи-платника податків ОСОБА_2 одержав ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , наданий ДПІ у Солом`янському районі Головного Управління ДПС у м. Києві. Також позивачеві встановлена друга група інвалідності з 01.10.2008 року (повторно), що вбачається з виписки із акту огляду МСЕК № 002253 від 25.09.2008 року. У виписці МСЕК також вказується місце проживання ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 . Така сама адреса проживання та реєстрації і його дружини, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить штамп в паспорті громадянина України, виданому на її ім`я 15 серпня 2000 року. Згідно довідки МСЕК серії КИЕ-1 №544508 від 28.09.2000 року, вона також є інвалідом другої групи.
Відомості про те, що ОСОБА_2 є резидентом України, безпосередньо, вказані у преамбулах депозитних договорів № 014/01/22/0009 та № 029/01/22/0009, оскільки при укладенні вказаних договорів зазначено реквізити саме посвідки на постійне місце проживання на території України останнього. Також в реквізитах договорів вказаний реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податку позивача - 1888420119.
Таким чином матеріалами справи підтверджено і встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є резидентом України у розумінні Закону України «Про валюту і валютні операції» та Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління НБ України від 02.01.2019 р. № 2, та на нього не поширюються заборони/обмеження, встановлені пунктом 15 постанови Правління НБ України № 18 від 24.02.2022 р.
Наявність законних підстав для зупинення здійснення видаткових операцій за рахунками позивача, відповідачем не доведено.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем прийнято рішення щодо відновлення видаткових операцій за депозитними рахунками позивача й 07.07.2023 року суму депозиту з нарахованими процентами за депозитним договором №014/01/22/0009 від 10.01.2022 року виплачено позивачеві відповідно до п.1.1.9 вказаного договору шляхом переказу на його поточний рахунок. Суму депозиту та суму нарахованих процентів за депозитним договором № 029/01/22/0009 від 21.01.2022 року зараховано відповідно до п. 1.1.9. вказаного депозитного договору на поточний рахунок позивача.
Водночас грошові кошти у розмірі 4 023, 07 доларів США за депозитним договором № 029/01/22/0009 позивачу не виплачені. Відповідно до змісту листа від 05 жовтня 2023 року (а.с 127) позивача повідомлено про те, що 07.07.2023 року грошові кошті в розмірі 4 032, 02 зараховані як повернення по депозитному договору на рахунок позивача  UA23204780000026207, але для їх отримання потрібно звернутись до відділення банку й підписати додатки до службової записки від 29.06.2023 року. 
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400 цс 19).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-31595 св 18)).
Згідно ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами між клієнтом та банком.
За положеннями статей 526, 530, 598, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит)-це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.
Згідно зі статтями 526, 1058 ЦК України зобов`язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладникові готівкою або надання реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов`язання банку з повернення вкладу не є виконаним.
Як встановлено в судовому засіданні, та не заперечується сторонами, суму вкладу в сумі                   150 169, 00 грн. за депозитним договором № 014/01/22/0009 від 10.01.2022 року було виплачено позивачеві разом з відсотками 07.07.2023 року. Не зважаючи на те, що сума валютного вкладу була зарахована відповідачем на поточний рахунок позивача, проте, отримати ці кошти позивач так і не зміг, посилаючись на перешкоди, які чинять працівники банку. 
Оскільки, банківський вклад вважається повернутим у день його фактичного повернення, а не в день формального перерахування на рахунок вкладника, з якого кошти неможливо отримати, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції проте, що зобов`язання за договором № 029/01/22/0009 банком не виконані, грошові кошти не повернуті, а отже підлягають стягненню на користь позивача.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
Відповідно до п. 1.1.6. депозитного договору № 029/01/22/0009 від 21.01.2022 року процентна ставка 0, 80 % річних. Відповідно до п. 1.1.7. вказаних депозитних договорів банк зобов`язується щомісяця виплачувати проценти.
З огляду на наведене, колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума вкладу за депозитним договором №029/01/22/0009 від 21.01.2022 року в розмірі 4 023, 07 доларів США та відсотки згідно договору в розмірі 16,49 доларів США.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 3% від суми депозиту за кожний день затримки повернення депозиту, згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення строків повернення депозиту, порушення строків повернення процентів за користування вкладом, колегія судів зазначає наступне.
У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Позовні вимоги стосуються правовідносин, які виникли з укладення договорів банківського вкладу.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.
Відповідно до зміст приписів ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що становить грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі базою нарахування пені за депозитним договором слід вважати розмір процентів на суму вкладу, що є платою банків за використання коштів споживача. Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені (постанова ВП ВС від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц). 
З огляду на наведене вимоги позивача, про стягнення пені, базою нарахування якої визначена сума депозиту, не можна визнати обґрунтованими, й відповідно доводи апеляційної скарги у цій частині відхиляються.
Водночас, як встановлено, строк по обох депозитних договорах сплинув, а отже споживчі відносини між сторонами не існують, а пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17) 
Отже висновок суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» після припинення дії депозитних договорів є обґрунтованим, доводи апеляційної скарги позивача таких висновків не спростовують. 
Як правильно зазначено судом першої інстанції, після закінчення строку дії депозитних договорів та направлення вимоги позивача на адресу відповідача про повернення банківського вкладу та перерахування відповідачем коштів на поточний рахунок позивача, правовідносини сторін з договорів банківського вкладу припинились, а до грошового зобов`язання із сплати коштів у разі його невиконання застосовуються приписи статті 625 ЦК України.
Водночас, висновку про те, що порушенні права позивача підлягають захисту шляхом стягнення інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за депозитним договором: № 014/01/22/0009 від 10.01.2022 року в розмірі 19 465,52 грн, суд першої інстанції дійшов з порушення норм процесуального права не врахувавши, що позивачем не заявлялись вимоги про стягнення з банку сум за прострочення повернення депозитних коштів після спливу строку депозитних договорів, з підстав визначених ст. 625 ЦК України, а отже у цій частині суд вийшов за межі позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне. 
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 496/1691/19, ухвалу Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц, постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
З огляду на встановлені у справі обставини, що зумовлені у першу чергу протиправною поведінкою відповідача з безпідставного неповернення належних позивачу коштів, та спричинили звернення позивача до суду, суд першої інстанції з урахуванням справедливості та розумності (ст. 3 ЦК України) вважав обґрунтованим розмір моральної шкоди, що спричинена позивачу у наслідок негативних емоцій, занепокоєння, переживань, стресу в розмірі 5 000 грн,00 грн, виходячи із засад розумності і справедливості, враховуючи поважний вік позивача та стан здоров`я.
Колегія суддів погоджується із тим, що такий розмір моральної шкоди буде ефективним засобом юридичного захисту порушеного права позивача і здатен компенсувати понесені ним психо-емоційні втрати немайнового характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ  від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не підтвердились, доводи апеляційної скарги відповідача знайшли часткове підтвердження, з огляду на що рішення суд першої інстанції підлягає скасуванню у частині стягнення інфляційних втрат в розмірі 19465,22 грн. В іншій частині позовних вимог рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року відповідає вимогам законності та обґрунтованості, підстави для зміни чи скасування не встановлені.  
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» - задовольнити частково.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року в частині стягнення 19465 грн 22 коп. інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
Повний текст постанови складений 25 червня 2024 року.
 
Судді:                                                                                                                      Є. П. Євграфова
 
                                                                                                                                 О. В. Желепа 
 
                                                                                                                                 О. Ф. Мазурик