ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/423/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/6780/23 Категорія: 351000000 	Стеценко О.С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

секретар Любченко Т.М.
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - Черкаська міська рада;
представник відповідача - Птуха Вікторія Іванівна;
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно (квартиру),

в с т а н о в и в:

05.07.2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із вищевказаним позовом, в якому просить: встановити факт проживання позивача з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 .
У обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона з листопада 2012 року стала проживати однією сім`єю з ОСОБА_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належав останньому.
23.04.2020 року ними було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , договір був оформлений на ОСОБА_2 , у вказаній квартирі зареєстрована позивачка.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, після його смерті позивачка звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини після нього, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину, у зв`язку з чим позивачці необхідно встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Вказує, що з померлим вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, утримували та придбавали майно, позивачка займалася похованням чоловіка. Крім того, ними придбано квартиру АДРЕСА_4 , в цій квартирі був зареєстрований ОСОБА_2 .
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаської міської ради про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на майно (квартиру) відмовлено.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, зазначивши, що всупереч вимогам ст.ст. 12,81 ЦПК України ОСОБА_1 не надала суду належних доказів з яких можливо було встановити факт проживання однією сім`єю як чоловік та жінка з ОСОБА_2 , враховуючи рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.03.2019 року, яким встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з січня 2013 року по день смерті ОСОБА_3 . 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2023 року у справі № 712/6780/23 скасувати повністю, ухвалити нове рішення, яким встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з листопада 2012 року по день смерті ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, упродовж якого було придбано спірне майно. Визнати право власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 23.04.2020 року, яка на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. належала померлому ОСОБА_2 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам чинного законодавства та є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції не повно дослідив дійсні обставини справи та помилково прийшов до необґрунтованих висновків. Суд, надаючи оцінку доказам критично оцінив покази свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що знає ОСОБА_1 на протязі 10 років, а ОСОБА_2 на протязі 30 років, які проживали як чоловік та жінка. Свідок чітко вказала, що ОСОБА_1 стала проживати в будинку АДРЕСА_2 з ОСОБА_2 сім чи вісім років тому. При оцінці показів свідка ОСОБА_5 , суд першої інстанції також дійшов до помилкових висновків, оскільки із самого початку дачі показів вказаного свідка, головуюча суддя перебивала свідка, не давала йому викласти свої покази в довільній формі, а в рішенні спотворила їх.
За таких обставин, скаржник вважає, що суд грубо порушив вимоги ст. 230 ЦПК України про порядок допиту свідків.
Вказує, що суд першої інстанції порушив вимоги п. 5 ч. 6 ст. 130, ст. 131, 136 ЦПК України та не сприяв і не забезпечив ще на стадії підготовчого засідання повного та об`єктивного розгляду справи.
Вважає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а висновки суду про те, що позивач не довів факт проживання з померлим однією сім`єю та, що ними придбано спільне майно, на думку скаржника є надуманими та безпідставними, оскільки суд не врахував, що зазначення нотаріусом в договорі купівлі-продажу квартир ніяким чином не може служити доказом проживання чи не проживання осіб однією сім`єю, які були учасниками в договорі купівлі-продажу. 
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічні доводам які були зазначені у позовній заяві.
30 січня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Черкаської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.12.2023 року залишити без змін. 
Відзив мотивований тим, що за наявності рішення суду від 11.09.2019 року немає підстав стверджувати, що позивачка у той самий період могла проживати однією сім`єю, вести спільний побут, вести спільне господарство з різними особами за різними адресами. Посилання позивачки на те, що вона здійснила поховання ОСОБА_2 не підтверджено жодним доказом. Надані позивачкою квитанції про сплату комунальних послуг свідчать лише про її обов`язок згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» сплачувати спожиті житлово-комунальні послуги.
У відзиві звертається увага суду на те, що скаржником було додано до апеляційної скарги ряд доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції та позивачем не обґрунтовано належним чином неможливість подачі таких доказів при розгляді справи у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При розгляді справи судом встановлено ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 14.09.2022 року (а.с.5).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.04.2020 року, укладеного між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), продавець продав та передав у власність покупця, а покупець купив та прийняв від продавця квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7).
У пункті 14 цього договору зазначено, що покупець у поданій ним заяві повідомив, що дружини у нього немає, він неодружений, у фактичних шлюбних відносинах не перебуває (а.с.8).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.12.2020 року, укладеного між ОСОБА_9 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець передає (продає) у власність покупця квартиру АДРЕСА_4 , а покупець приймає (купує) цю квартиру у власність і сплачує за неї продавцю ціну відповідно з умовами цього договору (а.с.10).
У цьому договорі зазначено, що покупець у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, грошові кошти, які витрачаються нею на придбання квартири, є її особистою власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), у т.ч. і відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 СК України, відсутні. Про зміст цієї заяви нотаріусом доведено до відома продавця (п. 22).
Державним нотаріусом у постанові від 16.06.2023 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_2 (а.с.12).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , з 12.01.2022, що вбачається з відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 183471 від 14.08.2023 року, листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг № 13328-01-10 від 31.08.2023 року (а.с.49).
Зі спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_2 . 19.09.2022 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (а.с.68).
Відповідно до рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.03.2019 року у справі № 712/15841/18 встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з січня 2013 року по день смерті ОСОБА_3 , тобто по 03.03.2018 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до абзацу 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки.
Сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім?ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв?язках. Обов?язковою умовою для визнання їх членами сім?ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що, «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».
Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлення факту проживання однією сім?єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв?язку із цим взаємних прав та обов?язків, притаманних подружжю, що має бути підтверджено належними та допустимими доказами.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема, щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання, як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання.
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі, за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов?язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо.
При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім?єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна, як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.
В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім?єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц).
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ч. ч.1,3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.
Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.
На підтвердження заявлених позовних вимог, позивач посилається на пояснення свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .
При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що допитана в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що позивачку вона знає років сім. Позивачка проживала з ОСОБА_2 удвох по вул. Пастерівській, інших чоловіків не було, вони разом садили город, прибирали за двором, робили покупки. Чи були вони пов`язані спільним побутом, чи був у них спільний бюджет, свідок не знає. Свідок бачила, що померлий давав позивачці свою картку і вона знімала кошти. Свідок не змогла назвати періоди спільного проживання позивачки з померлим.
Допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що позивачка разом з ОСОБА_2 проживала з 2013 року як чоловік і жінка, вони проживали удвох, мали спільний бюджет. Про їхнє життя свідок знає лише зі слів ОСОБА_2 , який розказував, що задоволений позивачкою. У 2020 році вони придбали квартиру на АДРЕСА_3 . Свідку невідома особа ОСОБА_11 , вона не знає, хто це такий.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який критично оцінив покази свідків, оскільки свідок ОСОБА_10 не назвала періоди проживання позивачки з померлим, а свідку ОСОБА_5 відомі обставини життя померлого з ОСОБА_1 лише зі слів померлого, що суперечить ст. 69 ЦПК України. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення того чи іншого факту, що має юридичне значення. 
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16.
Також, суд першої інстанції вірно акцентував увагу на тому, що ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 2012 року по день смерті ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , в той час як рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.03.2019 року встановлено факт спільного проживання однією сім`єю  ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в період з січня 2013 року по день смерті ОСОБА_3 
Зі змісту вказаного рішення, вбачається, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_3 з січня 2013 року по 03 березня 2018 року, здійснювала постійний догляд за ОСОБА_3 , допомагала йому в побуті, купувала ліки, продукти харчування, одяг, сплачувала за власний рахунок комунальні послуги, після смерті останнього здійснювала поховання (а.с.62).
Вищезазначена обставина позивачем ОСОБА_1 не була спростована як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час розгляду в суді апеляційної інстанції. 
Будь-яких доказів відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України щодо проживання ОСОБА_3 за однією адресою з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що вказує остання в своїх поясненнях, вона суду не надала, як і відсутня будь-яка інформація з рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 11.03.2019 року про те, що з ОСОБА_3 проживав ОСОБА_2 чи навпаки.
Отже, суд першої інстанції вірно зазначив, що за наявності рішення суду від 11.09.2019 року немає підстав стверджувати, що ОСОБА_1 у той самий період могла проживати однією сім`єю, вести спільний побут, вести спільне господарство з різними особами за різним місцем проживання.
Не підтверджуються матеріалами справи доводи скаржника стосовно ведення спільного господарства, здійснення спільних покупок, спільних витрат, придбання майна для спільного користування з померлим ОСОБА_2 , а саме придбання квартир як однією сім`єю, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції вірно було встановлено, що наданими суду договорами купівлі-продажу квартир підтверджується, що і позивачка, і померлий при укладенні вказаних угод особисто зазначили, що вони не перебувають у фактичних шлюбних відносинах, позивачка при укладенні нею угоди також вказала, що грошові кошти, які витрачаються нею на придбання квартири, є її особистою власністю і особи, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти (чи їх частку), у т.ч. і відповідно до ст.ст. 65, 74, 97 СК України, відсутні, що спростовує доводи позивача про те, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з померлим.
Отже, сторони у договорах купівлі-продажу під час придбання нерухомого майна вільними заявами підтвердили відсутність у них фактичних шлюбних відносин, що і було зазначено судом першої інстанції.
Доводи ОСОБА_1 , що доказом наявності факту спільного проживання однією сім`єю з померлим є те, що вона здійснила поховання ОСОБА_2 , колегія суддів не може прийняти до уваги та погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині про те, що наявність у позивача документів, пов`язаних зі смертю та захороненням особи, не є належними доказами, оскільки ці документи не підтверджують факт перебування позивача в фактичних шлюбних відносинах, спільного проживання, ведення спільного господарства та наявності взаємних прав та обов`язків із померлим, який узгоджується з висновком Верховного Суду викладеного у постанові від 25 листопада 2019 року № № 202/5003/16-ц. 
При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив, що надані позивачкою квитанції про сплату комунальних послуг свідчать лише про її обов`язок згідно із ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» сплачувати спожиті житлово-комунальні послуги.
На підтвердження позовних вимог позивачкою суду першої інстанції не було надано будь-яких листів ділового та особистого характеру, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення саме з 2012 року, належних доказів саме про спільне придбання майна, як рухомого, так і нерухомого, ділової та особистої переписки, з яких вбачалося б, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських/міських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що при розгляді справи, позивачкою не надано належних та допустимих доказів проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_2 . 
Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом не доведено належними та допустимими доказами реальності саме сімейних відносин, наявності спільного бюджету з померлим, їх спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, домовленостей про порядок користування житловим приміщенням.
  В цілому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, однак висновків районного суду не спростовують.
Стосовно доводів скаржника про те, що зазначення нотаріусом в договорі купівлі-продажу квартир ніяким чином не може служити доказом проживання чи не проживання осіб однією сім`єю, які були учасниками в договорі купівлі-продажу, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. 89 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Що стосується поданих документів скаржником до суду апеляційної інстанції, які не були надані суду першої інстанції, а саме: копія договору-замовлення № 7211 на організацію та проведення поховання, квитанції, акт опитування сусідів, інформації ДРАЦС (а.с.130-135), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах, клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Причину неподання доказів до суду першої інстанції в порядку визначеному ч. 3 ст. 83 ЦПК України ОСОБА_1 не вказує.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Оскільки,  ОСОБА_1  не скористалася правом на подачу доказів до суду першої інстанції в порядку визначеному ч. 3 ст. 83 ЦПК України, суду апеляційної інстанції не надала належних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, колегія суддів не знаходить підстав для їх прийняття , що не суперечить положенням ст. 367 ЦПК України, яка передбачає їх прийняття лише у виняткових випадках та у визначеному законом порядку.  
Щодо клопотання про допит свідків в суді апеляційної інстанції, то колегія суддів відповідно до положень ст. 367 ЦПК України не знайшла підстав для його задоволення, та вважає за необхідне зазначити, що вказане клопотання було розглянуто судом першої інстанції з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2023 року - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 09 травня 2024 року.

Судді