КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 756/5792/23                                                                    Головуючий у суді І інстанції Белоконна І.В.
Провадження № 22-ц/824/8299/2024                                                     Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
08 травня 2024 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,
 
в с т а н о в и в:
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.
Позов обґрунтував тим, що з 16 грудня 1983 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07 квітня 1998 року.
Під час перебування у шлюбі, а саме 06 січня 1994 року на ім`я відповідачки було виданий ордер на жиле приміщення у будинку житлового-будівельного кооперативу «Кристал - 22» № 099994 за адресою: АДРЕСА_1 .
На думку позивача, вказана квартира є спільним сумісним майном сторін, оскільки придбана під час шлюбу з відповідачкою за спільною згодою і за кошти, які були використані в інтересах сім`ї для придбання житла.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири житловою площею 29,02 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Літвінова О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що реєстраційне посвідчення БТІ не є правовстановлюючим документом, як на це посилається суд першої інстанції. Реєстраційне посвідчення лише підтверджує реєстрацію права власності.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19.
Висновок суду першої інстанції про те, що перебіг строку позовної давності розпочався з моменту видачі реєстраційного посвідчення БТІ від 19 квітня 1996 року, коли сторони перебували у шлюбі, є необґрунтованим, оскільки під час перебування у шлюбі перебіг строку позовної давності не починається.
Позивач дізнався про своє порушене право власності лише після відправки листа відповідачці від 12 квітня 2023 року щодо надання копій правовстановлюючих документів на спірну квартиру та узгодження перереєстрації 1/2 частки спірної квартири, на який відповідачка не відреагувала, тобто фактично відмовила врегулювати питання щодо спірного майна за спільною згодою, а тому перебіг позовної давності розпочався саме з цього моменту.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка в особі представника - адвоката Степанова С.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права, повно і всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності, перебіг якого розпочався більше 25 років до дня звернення до суду, а саме після реєстрації за нею права особистої власності на спірну квартиру 19 квітня 1996 року ще до розірвання шлюбу.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Літвінов О.В. підтримали апеляційну скаргу та викладені в ній доводи, просили скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
ОСОБА_2 та її представники - адвокати Степанов С.М. і Хільчевська Н.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити рішення суду першої інстанціїбез змін.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін та їх представників в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Суд першої інстанції встановив, що 16 грудня 1983 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.
06 січня 1994 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_2 та сина ОСОБА_4 було видано ордер на жиле приміщення в будинку ЖБК «Кристал-22» № 099994 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачка зареєстрована у спірній квартирі з 20 січня 1994 року по теперішній час.
Позивач з 28 квітня 1999 року по теперішній час зареєстрований по АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки ЖБК «Кристал-22» № 27 від 25 березня 1996 року відповідачка повністю сплатила пайовий внесок та є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі вказаної довідки 19 квітня 1996 року Київським міським бюро технічної інвентаризації видано ОСОБА_2 реєстраційне посвідчення, в якому зазначено, що спірна кооперативна квартира зареєстрована за відповідачкою на праві особистої власності.
07 квітня 1998 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Мінського районного суду м. Києва від 11 березня 1998 року.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно набуто відповідачкою у власність під час перебування сторін у шлюбі і під час розгляду справи нею не доведено, що квартира була набута нею виключно за її особисті кошти та кошти її батьків, відтак ця квартира була спільним сумісним майном позивача та відповідачки на період їхнього шлюбу.
Разом з тим, суд застосував до спірних правовідносин щодо поділу спільного майна подружжя строк позовної давності, зазначивши, що його перебіг почався більше 25 років до дня звернення позивача до суду, а саме після видачі відповідачці правовстановлюючого документу на право особистої власності на спірну квартиру від 19 квітня 1996 року, тобто майже за 2 роки до розірвання шлюбу (07 квітня 1998 року). У зв'язку з цим, на думку суду, позивачу повинно було бути достеменно відомо про порушення його прав, як співвласника, ще під час шлюбу з відповідачкою. Позивачем не було надано належних документів щодо переривання строку позовної давності, а тому, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд погодився з доводами відповідачки про пропуск ним строку позовної давності та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог з наведеної підстави.
Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції у цій справі було встановлено порушення прав ОСОБА_1 , який був вправі у порядку поділу спільного майна подружжя претендувати на половину спірної квартири, яка набута відповідачкою під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, і в цій частині рішення суду першої інстанції  ОСОБА_2 не оскаржувалося. Однак, відомостей про поважність причин пропуску строку позовної давності позивач не надав, тому суд вбачав необхідним відмовити у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності, як самостійної підстави відмови в позові.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у п+раві, викликана поведінкою іншої особи.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. 
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Статтею 72 СК України передбачено, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. 
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. 
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частин першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними».
У постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20 (провадження № 61-11105св21) зазначено: «початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. […] У справі, що переглядається, відповідач просив застосувати позовну давність у три роки і в поданій суду першої інстанції заяві про застосування позовної давності вважав, що позивач повинна була дізнатися про порушення свого права ще в 2012 році, оскільки з цього часу вона не проживала у спірній квартирі (а. с. 50-56). Однак судами першої та апеляційної інстанцій встановлено те, що позивач дізналася про порушення свого права у 2019 році, коли відповідач звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням (справа № 296/2899/19). Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат».
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
У справі, що переглядається, відповідачка у відзиві на позовну заяву просила застосувати до спірних правовідносин позовну давність у три роки, вказуючи, що позивач знав про порушення свого права ще з 07 квітня 1998 року, тобто з дати видачі ВРАГС Мінського РУЮ у м. Києві свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 38).
Однак, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого майнового права, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Вказана позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19) та є сталою.
Ототожнення судом першої інстанції моменту виникнення у  ОСОБА_1 права на позов про поділ майна подружжя із моментом видачі відповідачці правовстановлюючого документу на право особистої власності на спірну квартиру від 19 квітня 1996 року, тобто майже за 2 роки до розірвання шлюбу (07 квітня 1998 року), також є помилковим, оскільки позовна давність не підлягає застосуванню до вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя у випадку, якщо шлюб між ними не розірвано (частина перша статті 72 СК України).
Відмовляючи у задоволенні позову з підстав того, що позивачу повинно було бути достеменно відомо про порушення його прав, як співвласника, ще під час шлюбу з відповідачкою, суд не врахував, що на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, при тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
У позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що він надсилав ОСОБА_2 лист від 12 квітня 2023 року про надання копій правовстановлюючих документів та узгодження перереєстрації права власності на 1/2 частинку спірної квартири, проте від відповідачки жодної відповіді не отримав, а тому звернувся із позовом про поділ майна подружжя.
Також позивач, обґрунтовуючи підстави для звернення до суду, вказував, що з моменту розірвання шлюбу і до часу пред`явлення позову між сторонами не було спорів з приводу розподілу майна і його право власності на спірну квартиру ніким не порушувалось.
Проте, суд на зазначені обставини уваги не звернув, не надав доводам позивача належної правової оцінки.
Водночас відповідачка не надала належних доказів на підтвердження наявності до звернення позивача до суду з цим позовом спору між сторонами з приводу користування, розпорядження та утримання об`єкту спільної сумісної власності.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
При цьому не користування одним із подружжя майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат.
З огляду на зазначене вище, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку на звернення до суду за захистом свого порушеного майнового права з підстав того, що спір між сторонами щодо спірної квартири виник ще до розірвання шлюбу, а позивач після розірвання шлюбу не приймав участі в утриманні квартири, не сплачував кошти за комунальні послуги та ремонтні роботи, проживав та був зареєстрований за іншою адресою.
Отже, враховуючи, що спірне майно було набуте (придбане) у період перебування сторін у шлюбі, а презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру відповідачка не спростувала під час розгляду справи в суді першої інстанції і не надала належних доказів, які б підтверджували сплату пайових внесків за рахунок її особистих коштів у власних інтересах, колегія суддів дійшла висновку, що спірна квартира АДРЕСА_3  є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому за позивачем підлягає визнанню право власності по 1/2 частині вказаного нерухомого майна.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.
За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відтак, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, то пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме: 10 610,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 15 915,00 грн - за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд 
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1  10 610,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 15 915,00 грн - за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 травня 2024 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                   Т.А. Слюсар
 
Д.О. Таргоній