ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5905/24 Справа № 216/6619/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2024 року                                                                м.Кривий Ріг
справа № 216/6619/23
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
секретар судового засідання Гладиш К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2024 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту рішення в матеріалах справи відсутні, 
ВСТАНОВИВ:
В  жовтні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних та трьох відсотків річних.
Позов мотивовани тим, що рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2015 року у справі № 216/2686/15-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість в сумі 267 925 грн. Рішення набрало законної сили 22 вересня 2015 року та перебувало на виконання у відділі ДВС. 25 травня 2023 року відповідач виконав рішення суду, сплативши суму боргу у повному обсязі, проте відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
На підставі наведенного вище позивач просив суд стягнути з відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання інфляційні втрати в розмірі 333 294,80 грн та 3% річних – 61 681,47 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2024 рокупозов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 152 817,82 грн, з яких: 131 765,52 грн – інфляційні втрати; 21 052,30 грн – три відсотки річних.
У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, у вигляді судового збору в розмірі 1 528,18 грн.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить змінити рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги посилаючись на те, що інфляційні втрати та три відсотки річних за невиконання грошового зобов`язання не підлягають нарахуванню та стягненню починаючи з 24 лютого 2022 року.
Крім того зауважує, що базою нарахування сум, визначених ч.2 ст. 625 ЦК України, може бути виключно сума основного боргу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу – залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_4 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 , який заперечував проти задовлення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2015 року, яке набрало чинності 2 вересня 2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість в розмірі – 267 925 грн, яка складається з суми позики у розмірі 175 000 грн, відсотків у розмірі 14 875 грн та інфляційних втрат у розмірі 78 050 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.
Згідно з відповіді Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) слідує, що на виконанні у відділу ДВС перебувало виконавче провадження № 49880396 з примусового виконання виконавчого листа № 216/2686/15-ц від 16 липня 2015 року, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 267 925 грн у період з 20 січня 2016 року по 02 червня 2023 року. 20 січня 2016 року, керуючись статтями 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем було складено постанову про відкриття виконавчого провадження. 25 травня 2023 року на депозитний рахунок відділу ДВС надійшли кошти в рахунок сплати ВП № 49880396, а саме: 267 925 грн - в рахунок сплати заборгованості, 26 792,50 грн в рахунок сплати виконавчого збору та 360 грн в рахунок сплати витрат виконавчого провадження. 02 червня 2023 року, керуючись п. 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем було завершено виконавче провадження № 49880396.
Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання в межах строків позовної давності за період з 11 жовтня 2020 року, однак не погоджується із визначеним судом розміром стягнення та кінцевим періодом стягнення, з огляду на наступне.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною ч. 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.
За вимогами ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, постанова Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17).
У розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2015 року, яке набрало законної сили 22 вересня 2015 року в розмірі 267 925 грн, отже нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат має бути зараховано саме на вказану суму боргу.
При цьому посилання апелянта на те, що виходячи зі змісту правової позиції наведеної у постанові Верховного суду від 12 березня 2018 року № 914/712/16, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2015 року сума боргу відповідача перед позивачем, на яку нараховуються штрафні санкції, відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, складає саме 267 925 грн.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач звернувся до суду з позовом у жовтні 2023 року, тобто заявив про порушення свого права, він має право на стягнення заборгованості за період з жовтня 2020 року в межах строків позовної давності.
При цьому, відповідно до положень п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому відповідними Указами Президента України неодноразово продовжувався та діє до тепер.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для нарахування трьох процентів річних до 25 травня 2023 року.
Враховуючи введення в Україні воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який триває до тепер, нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_2 має здійснюватися з 11 жовтня 2019 року по 23 лютого 2022 року.
Відтак, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  підлягають стягненню суми інфляційних витрат та 3% річних, розрахованих на суму боргу у розмірі 267 925 грн за період з 11 жовтня 2019 року по 23 лютого 2022 року – 45 253,25 грн (інфляційні втрати) та за період з 11 жовтня 2019 року по 23 лютого 2022 року – 11 027,70 грн (3% річних).
За таких обставин, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеного судом першої інстанції розміру суми грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання, визначивши цей розмір в сумі 56 280, 95 грн, з яких: 45 253,25 грн – інфляційні втрати; 11 027,70 грн - три відсотки річних.
Також, у зв`язку із зміною рішення суду в частині розміру суми грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання, стягнутих з відповідача на користь позивача, підлягає зміні рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача розміру судового збору із зменшенням стягнутого розміру судового збору з 1 528,18 грн до 562,80 грн. 
В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому має бути залишено без змін.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягенню судові витрати, повязані зі сплатою судоовго збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 448,07 грн, пропорційно задоволенню апеляційної скарги. 
Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, які понесені останнім та документально підтверджені наданим договором про надання правової допомоги від 09 травня 2024 року та актом прийому-передачі наданих послуг № 393, відповідно до якого позивачу ОСОБА_1 останньому були надані наступні послуги: юридичне консультування, підготовка відзиву на апеляційну скаргу та представництво у суді по справі № 216/6619/23. 
Разом з тим, з урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14 851,49 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, провадження № 12-14гс22, зроблено висновок, про те, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами».
Наведене вище свідчить про те, що суд не може на власний розсуд зменшити судові витрати без клопотання іншої сторони.
Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Колегія суддів, з урахуванням наведеного вище та з урахуванням конкретних обставин справи, обґрунтованості та реальності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, розумності їхнього розміру, принципу співмірності судових витрат, розміру наданої правничої допомоги, складністю справи та виконаними адвокатським бюро послугами, часом, витраченим на виконання робіт з надання правової допомоги, обсягом наданих послуг, ціною позову і значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, приходить до висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката в сумі 8 000 грн. є завищеним. При цьому колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн., що буде відповідати критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, необхідних процесуальних дій сторони та часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги у суді.
Такий висновок колегії суддів повністю узгоджується із правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 та від 11 січня 2023 року у справі № 479/475/21.
Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду - зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_3 , - задовольнити частково.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 березня 2024 рокузмінити в частині розміру суми грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання, стягнутих з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , визначивши цей розмір в сумі 56 280 (п`ятдесят шість тисяч двісті вісімдесят) грн 95 коп, з яких: 45 253,25 грн – інфляційні втрати; 11 027,70 грн - три відсотки річних.
Рішення суду змінити в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 1 528,18 грн до 562 (п`ятсот шістдесят дві) грн. 80 коп.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 448 (одна тисяча чотириста сорок вісім) грн 07 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 000 (одна тисяча) гривен.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено12 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: