УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
17 травня 2024 року
м. Київ

справа № 361/10460/23
провадження № 61-6305ск24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, у якому просив розірвати шлюб, укладений ним з  ОСОБА_1 , визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за зареєстрованим місцем проживання батька ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_1 , аліменти в розмірі її заробітку (доходу) на малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покласти на відповідача судові витрати.
В січні 2024 року ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив до набрання законної сили рішенням суду в зазначеній справі визначити час та місце побачень і спілкування малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своїм батьком ОСОБА_3 : протягом першого і третього тижня кожного календарного місяця, з 09:00 п`ятниці по 16:00 неділі, за місцем проживання ОСОБА_3 , без присутності матері; протягом другого і четвертого тижня кожного календарного місяця ОСОБА_3 має право спілкуватись із дочкою ОСОБА_4 за допомогою телефонних та/або засобів відеозв`язку не менше двох разів на день, із 09:00 по 11:00 та із 18:00 по 21:30, тривалістю не менше 20 хвилин без перешкод з боку матері; зобов`язати ОСОБА_1 передавати малолітню дитину ОСОБА_4 батьку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до визначеного судом часу спілкування з моменту постановлення вказаної ухвали та до набрання рішенням у цій справі законної сили; зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати можливість спілкування малолітньої дитини ОСОБА_4 з її батьком ОСОБА_3 за допомогою наявних у ОСОБА_1 телефонних та/або засобів відеозв`язку відповідно до визначеного судом часу спілкування з моменту постановлення вказаної ухвали та до набрання рішенням у цій справі законної сили.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, заяву про забезпечення позову задоволено частково до набрання законної сили рішенням суду в зазначеній справі визначити наступні час та місце побачень і спілкування малолітньої дитини ОСОБА_4 зі своїм батьком ОСОБА_3 : протягом першого і третього тижня кожного календарного місяця, з 09:00 п`ятниці до 16:00 неділі, за місцем проживання ОСОБА_3 АДРЕСА_1 , без присутності матері; зобов`язано ОСОБА_1 передавати малолітню дитину ОСОБА_4 її батьку ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до визначеного судом часу спілкування; зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати можливість спілкування батька ОСОБА_3 з дочкою ОСОБА_4 за телефонних та/або засобів відеозв`язку не менше двох разів на день, із 09:00 по 11:00 та із 18:00 по 21:30 тривалістю не менше 20 хвилин без перешкод з боку матері ОСОБА_1 . 
Судові рішення судів мотивовані тим, що із заяви про забезпечення позову вбачається, що з народження і до грудня 2023 року дочка ОСОБА_4 проживала разом із матір`ю та батьком. Батьки піклувалися про її благополуччя та розвиток. Запропонований графік зустрічей батька з дочкою за його місцем проживання до винесення судом рішення неможливо виконати, оскільки, зі слів представника відповідача, дитина буде відвідувати дитячий садок за місцем свого проживання у м. Ірпінь. Враховуючи викладене, суди визнали, що заява ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а саме: визначити час спілкування малолітньої дитини - ОСОБА_4 з її батьком протягом першого і третього тижня кожного календарного місяця, з 09 год. 00 хв. п`ятниці до 16 год. 00 хв. неділі, за місцем проживання позивача: АДРЕСА_1 , без присутності матері ОСОБА_1 . Судами враховано предмет спору, який виник між сторонами, встановив наявність обставин, які позбавляють позивача можливості спілкуватися з дочкою, з урахуванням права батька на особисте спілкування з дитиною та відсутності обставин, які обмежують право на таке спілкування, або обумовлюють побачення з дитиною в присутності інших осіб, тому обраний вид забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому. Судами враховано, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком. А тому, з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, суд вважав за необхідне застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову. Апеляційним судом зазначено, що суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати ОСОБА_3 , позовним вимогам та належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.
ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 27 квітня 2024 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в задоволеній частині та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не повно дослідили всі доказі у справі, не обгрунтували судові рішення, прийняти рішення не в інтересах дитини. Суди не взяли до уваги, що дитина регулярно ніколи не ночувала з батьком без матері.  Жодних доказів, які б підтвердили, що відповідач обмежує або обмежувала спілкування позивача з дитиною, суду не надано. Суди не взяли до уваги графіки відвідування дитиною підготовчих занять, графік її відпочинку. Суди не з`ясували чи має можливість сам позивач з урахуванням особливостей своєї роботи, приділяти дитині повноцінно по два вихідних дня. Суди не взяли до уваги бажання дитини та негативні наслідки, які можуть бути від вжиття заходів забезпечення позову.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Суть висновків Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) зводиться до того, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється. Відповідно до обставин справи «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» мова не йшла про ситуацію, коли є об`єктивні підстави вважати, що зазначений доступ до дитини явно суперечить її інтересам.
Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що: «судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання. ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті. У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20). Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23 (провадження № 61-13103ск23) зазначено, що «у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, а також зміну місця проживання дитини, сприяння відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним. Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц (провадження № 61-1153св17), від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21 (провадження № 61-6056св22)).
У справі, що переглядається, суди встановили, що:
звертаючись з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що 17 серпня 2019 року зареєстрував із відповідачем шлюб, і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дитина ОСОБА_4 . Наразі подальше спільне проживання з дружиною однією сім`єю є неможливим, оскільки їхні погляди на життя та на виховання доньки занадто різні. Відповідач не займається в належній мірі вихованням та розвитком дитини, годує її нездоровою їжею, не гуляє з дитиною, що негативно впливає на її життя та здоров`я. Натомість, він як батько постійно турбується про виховання та розвиток дитини, започаткував відвідування нею приватного вихователя, відвідує з дитиною басейн, займається з нею фізичними вправами, він присвятив велику частину життя роботі з дітьми та має необхідні емоційні, комунікаційні та інші необхідні навички для правильного виховання доньки. У його особистій власності є квартира, яка має всі необхідні зручності і в якій створені умови для зростання і розвитку дитини, квартира розташована в зручному місці в центрі м. Бровари. Він має дохід для утримання дитини, оскільки основною його зайнятістю є ведення приватних і публічних заходів як в м. Бровари, так і в інших містах України, а раніше - і навчання дітей танцям. В нього відмінний стан здоров`я та відсутні негативні звички, він займає активну суспільну та громадянську позицію;
в заяві про забезпечення позову від 20 січня 2024 року ОСОБА_3 посилався на те, що 04 грудня 2023 року відповідач зібрала свої речі та, нехтуючи запереченнями позивача, забрала дитину і покинула постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , переїхавши в інший населений пункт, адресу нового місця проживання дитини відповідач йому не повідомила. Після переїзду ОСОБА_1 постійно чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, контролює хід телефонних розмов та відео зв`язку, втручається у діалоги позивача з дитиною, інколи у спілкування між позивачем та донькою втручається матір відповідача, що додає напруги в психоемоційну ситуацію та перешкоджає позивачу брати участь в житті дитини. В зв`язку з тим, що відповідач не повідомляла позивачу точну адресу свого нового місця проживання, останній був позбавлений можливості бачитись із донькою наживо та проводити з нею час, беручи участь у її житті та вихованні. На прямі запитання позивача щодо адреси відповідач ухилялась від відповіді, намагаючись натомість маніпулювати можливістю позивача побачити дитину через відеозв`язок шляхом висування натомість вимог майнового характеру. Про можливу адресу проживання дитини позивач дізнався 04 січня 2024 року із клопотання представника відповідача щодо направлення йому ухвали про відкриття провадження, в даному документі представник відповідача зазначив, що позивач фактично проживає в АДРЕСА_2 . 08 січня 2024 року позивач прибув за вказаною адресою та попросив у відповідача надати йому можливість побачитись з дитиною. Відкривши двері та побачивши позивача, відповідач одразу почала запитувати, де її речі, не даючи повноцінно побачити доньку. Крім того, відповідач запитала, звідки він дізнався її адресу, що додатково підтверджує заявлені позивачем обставини навмисного приховування відповідачем адреси для унеможливлення візитів до дитини. В подальшому, після словесної перепалки відповідач надала позивачу коротку можливість побачити дитину та передати їй придбані подарунки. Надалі, до дня подання цього клопотання, відповідач неохоче відповідає на дзвінки позивача, аргументуючи це відсутністю в неї такого обов`язку. Така ситуація порушує право батька на спілкування з дитиною, оскільки реальна можливість комунікації з донькою перебуває у повній залежності від бажань та настрою відповідача, яка відверто маніпулює подібним становищем. Вказував, що недобросовісна поведінка відповідача свідчить про наявність об`єктивних та законних підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки відсторонення позивача від дитини призводить до послаблення сімейних та психосоціальних зв`язків між малолітньою дитиною та батьком. Враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання доньки, з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру стосунків на час розгляду справи в суді першої інстанції, в цій заяві позивач просить вжити заходи забезпечення позову;
задовольняючи частково заявлені вимоги, суди виходили з того, що з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, необхідне застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову;
апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, позовним вимогам та належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.
За таких обставин, встановивши наявність підстав для часткового забезпечення позову у вигляді визначення часу та місце побачень і спілкування малолітньої дитини зі своїм батьком, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробили обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2024 року за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         І. О. Дундар 
 
Д. А. Гудима
 
Є. В. Краснощоков