П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

02 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 400/11491/23	

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,
повний текст судового рішення
складено 25.12.2023, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:                                          Танасогло Т.М.,
суддів:                                                   Димерлія О.О., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, Військової частини НОМЕР_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- 

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач -1) та Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (відповідач -2), з позовом про:
-1)визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 01.09.2016, враховуючи базовий місяць - січень 2008 року; 
-2) зобов`язання Військову частину НОМЕР_2 та виплатити індексацію грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 01.09.2016, враховуючи базовий місяць січень 2008 року; 
-3) визнати протиправною бездіяльність Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 28.02.2018, з урахуванням базового місяця - січень 2008 року; 
-4) зобов`язання Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення в період з 01.01.2016 по 01.09.2016, враховуючи базовий місяць січень 2008 року; 
-5) визнання протиправною бездіяльність Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 у незастосуванні пункту 4 та решти положень постанови КМУ від 30.08.2017 №704, статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на 01 січня календарного року з врахуванням підвищення прожиткового для працездатних осіб згідно з Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та Закон України "Про Державний бюджет України на 2021" при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) та всіх виплат, належних при звільненню з військової служби за період з 29.01.2020 по 06.03.2021 року; 6) зобов`язання Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 провести позивачу перерахунок та виплату грошового забезпечення, а саме : посадового окладу та окладу за військовим званням, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, із застосуванням пункту 4 та решти положень постанови КМУ від 30.08.2017 №704, статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на 01 січня календарного року з врахуванням підвищення прожиткового для працездатних осіб згідно з Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та Закон України "Про Державний бюджет України на 2021" за період з 29.01.2020 по 06.03.2021, з урахуванням раніше виплачених сум.
Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказував, що проходив військову службу у період з 30.11.2011 по 01.09.2016 у військовій частині НОМЕР_1 та у період з 01.09.2016 на Факультеті перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ). Під час проходження служби за спірний період з 01.01.2016 по 28.02.2018р. відповідачами не була нарахована та виплачена індексація його грошового забезпечення, що за доводами позивача порушує його права, адже не узгоджується з вимогами чинного законодавства, яким встановлено, що: індексація є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці; проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язком усіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Відтак, позивач вважав, що бездіяльність відповідачів стосовно невиплати індексації його грошового забезпечення за спірний період є протиправною, а відповідачів належить зобов`язати здійснити відповідні нарахування та виплату такої, до того ж при цьому із застосуванням в якості базового місця – січень 2008р. З даного приводу, у позові вказано, що відповідно до вимог Порядку №1078 саме січень 2008р. є базовим для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 28.02.2018р., оскільки посадовий оклад військовослужбовців, який виплачувався за указаний період служби, був встановлений саме у січні 2008р. відповідно до Постанови КМ України №1294 від 07.11.2007р., та не змінювався впродовж до березня 2018р.
Стосовно вимоги про перерахунок грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) та усіх виплат належних позивачу при звільненні виходячи із розрахункової величини – прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року у 2020 та 2021 роках, позивач посилався на визнанням протиправними та скасування п.6 постанови КМ України від 02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», і відновленням попередньої редакції п. 4 Постанови КМ України № 704, у зв`язку із чим, на його думку, він має право на отримання грошового забезпечення, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт. Обрахунок грошового забезпечення, проведений без урахування розмірів посадового окладу та окладу за військове звання, які визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", станом на 01.01.2020, 01.01.2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до Постанови КМУ «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704, вплинув на розмір грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018-2021 роки, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, та вихідної допомоги при звільненні, які також підлягають перерахунку виходячи з викладеного.
Відповідачі проти позову заперечували вказуючи на відсутність підстав для нарахування та виплати позивачці індексації за спірний період в тому числі із застосуванням в якості базового місяця – січня 2008р.
Крім того, відповідач – Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба також вказував і на відсутність законодавчо визначених підстав для здійснення перерахунку виплаченого позивачу у 2020 та 2021 роках грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення) та усіх належних позивачу виплат при звільненні, що були виплачені. Також, указаний відповідач посилався і на пропуск позивачем встановленого процесуальним законом строку для звернення до суду із даним позовом.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, відповідачі подали на вказане судове рішення апеляційні скарги, у яких посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції кожен з відповідачів у відповідних частинах задоволених заяавлених до них позивачем вимог, та ухвалити нове судове рішення , яким відмовити повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, військова частина НОМЕР_1 вказує на правомірність своїх дій у спірних правовідносинах стосовно невиплати індексації грошового забезпечення позивача за період його служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01.01.2016 по 31.08.2016р., оскільки чинне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не передбачає механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди. Також, скаржник зауважує, що відповідно до приписів ЗУ “Про індексацію грошових доходів населення” проведення індексації здійснюється у межах фінансових ресурсів, тобто проведення індексації перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за її межі. Відповідач не є розпорядником коштів першого рівня, тому не має повноважень самостійно визначати напрямки використання бюджетних ресурсів. Крім того, апелянт вказує, що після прийняття КМ України Постанови №1013 від 09.12.2015р., запроваджено єдині підходи при проведенні індексації грошових доходів населення у разі їх підвищення починаючи з грудня 2015р., та згідно вимог Постанови №1013 і Порядку №1078 саме грудень 2015р. є місяцем підвищення грошових доходів населення (грошового забезпечення військовослужбовців) випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозованого рівня інфляції. Відповідно, для проведення подальшої індексації доходів, обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016р. відповідно до Порядку №1078. Відповідно до вимог абз.9 пункту 5 Порядку №1078 та Додатку 5 до Порядку № 1078 для визначення індексу споживчих цін, з метою проведення подальшої індексації позивачу, починаючи з січня 2016 здійснювалось обчислення індексу споживчих цін наростаючим підсумком. Вказане обчислення здійснювалося до перевищення нарахованої суми індексації розміру підвищення доходу (грошового забезпечення) у грудні 2015 року. І оскільки нарахована сума ймовірної індексації протягом січня 2016 року - лютого 2018 року не перевищила розмір підвищення грошового забезпечення випереджаючим шляхом у грудні 2015 року, відповідно не відновилася індексація грошового забезпечення в межах прожиткового мінімуму встановленого для працездатних осіб в цьому періоді. З урахуванням вказаного, за твердженнями апелянта, нарахована індексація позивачу за період з січня 2016 року по серпень 2016 року відповідно до норм та правил, визначених Порядком №1078 становить 0,00 грн. При цьому, з 01.03.2018р. вступила в дію Постанова КМ України №704, у зв`язку із прийняттям якої грошове забезпечення військовослужбовців в тому числі й позивача збільшилось в абсолютному розмірі, та в подальшому саме березень 2018р. є місяцем підвищення грошових доходів і відповідно обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з квітня 2018р. 
Апелянт крім того звертає увагу й на те, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив військову службу та який виплачував йому грошове забезпечення. І саме на відповідача, за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію його грошового забезпечення. Отже, у підсумку, військова частина НОМЕР_1 вважає відсутніми підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заявлених до неї.
Отже, на переконання скаржника - Військової частини НОМЕР_1 , підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача-1нарахувати та виплатити позивачу ідексацію його грошового забезпечення за період служби з 01.01.2016 по 31.08.2016р. та при цьому враховуючи в якості базового місяця - січень 2008р. відсутні.
Вимоги апеляційної скарги Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба обґрунтовані фактично такими ж обставинами, що і вимоги попереднього апелянта. Так, за доводами цього скаржника, визначаючи базовий місяць для проведення індексації суд першої інстанції вийшов за межі власних повноважень, адже розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. Крім того, як стверджує апелянт, з прийняттям КМ України Постанови №1013 від 09.12.2015р., яка набрала чинності з 15.12.2015р. та підлягала застосуванню з 01.12.2015р., істотно змінився порядок індексації зарплати та інших доходів населення, та з 01.12.2015 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займає працівник, в тому числі військовослужбовець. Апелянт вважає, що з прийняттям Постанови №1013 не лише істотно змінено порядок проведення індексації доходів населення починаючи з 01.12.2015, але й визначено базовий місяць – січень 2016р. Також, скаржник звертає увагу, що пунктом 1 указаної вище Постанови №1013 передбачено підвищення з 01.12.2015 посадових окладів працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та деяких інших працівників. При цьому, підвищення окладів не стосувалось військовослужбовців. Зміна грошового забезпечення військовослужбовців відбулась лише з 01.03.2018р. у зв`язку із набранням чинності Постановою КМ України №704 від 30.08.2017р. Тобто, з 01.12.2015р. і до 01.03.2018р. посадові оклади військовослужбовців не змінились. З огляду на викладене, посилаючись крім того на положення п. 10-2 Порядку №1078, відповідач-2 зауважує, що у спірному періоді обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення здійснюється індивідуально для кожного працівника (військовослужбовця) та залежить в тому числі від його просування по службі, а відтак висновки суду першої інстанції стосовно застосування січня 2008р. як місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації (базового місяця) в період з 01.06.2016 по 28.02.2018р.не є обґрунтованими. 
Що стосується перерахунку грошового забезпечення позивача, відповідач-2 у своїй апеляційній скарзі вказує на те, що незважаючи на визнання протиправним та скасування постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020р. у справі №826/6453/18 п.6 постанови КМУ №103 в частині змін, які вносились до Постанови КМУ №704, безпосередньо п.4 Постанови КМУ №704 у редакції Постанови КМУ №103 протиправним судом не визнавався та не був скасований. Апелянт наголошує, що відповідно до тексту Постанови КМУ №704, який міститься у Єдиному державному реєстрі нормативних актів, пункт 4 цієї постанови №704 викладено у редакції, яка передбачає, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького стану визначаються із застосуванням розрахункової величини – розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018р. та застережень щодо визнання протиправним та скасування наведеної редакції пункту 4 указаної постанови №704 в реєстрі не міститься. Визнання ж протиправним та скасування п.6 постанови КМУ №103 не зумовлює за твердженнями скаржника автоматичної зміни редакції п.4 Постанови КМУ №704. А відтак, відповідно до доводів апелянта, Факультет вважає, що у своїй правозастосовній практиці він правомірно керується редакцією пункту 4 Постанови КМУ вміщеною у ЄДРНА.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційних скарг відповідачів у справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як вірно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 30.11.2011 по 01.09.2026.
З 01.09.2016 ОСОБА_1 був переведений на Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ).
Наказом Командувача ЗСУ (по особовому складу) від 24.02.2021 №110 ОСОБА_1 звільнений у запас за підпунктом "б" (за станом здоров`я) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Наказом начальника ФП та ПКАП ХНУПС від 06.03.2021 №47 ОСОБА_1 був виключений із списків особового складу частини та усіх видів грошового забезпечення.
При звільненні позивачу не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, в зв`язку з цим позивач звернувся до суду.
07.08.2023 позивач направив запит до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації за період з 01.01.2016 по 01.09.2016, однак відповіді не отримав.
Також, 28.08.2023 позивач звернувся до ФП та ПКАП ХНУПС з запитом щодо нарахування та виплати індексації за період з 01.09.2016 по 01.03.2018, а також щодо нарахування та виплати належного йому за період з 29.01.2020 по 06.03.2021 грошового забезпечення, обчисленого із розміру посадового окладу, окладу за військове звання, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт, згідно вимог чинного законодавства.
Відповідач - ФП та ПКАП ХНУПС листом від 01.09.2023 №350/177/14/456 повідомив позивача, що індексація у січні 2016-лютому 2018 не нараховувалась. Стосовно перерахунку грошового забезпечення відповідач повідомив, що нарахування належного позивачу грошового забезпечення здійснено в повному обсязі на підставі постанови КМУ від 30.08.2017 року №704. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів у спірних правовідносин та вважаючи порушеними свої права, зокрема на отримання індексації грошового забезпечення за спірний період а також грошового забезпечення (одноразових та додаткових видів грошового забезпечення) й усіх виплат належних йому при звільненні у належному розмірі, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому її належить нараховувати й виплачувати в обов`язковому порядку, відтак відповідачі (військова частина НОМЕР_1 у період з 01.01.2016 по 31.08.2016 року, та Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба у період з 01.09.2016 по 28.02.2018 року) протиправно не нараховували та не виплачували ОСОБА_1 індексацію його грошового забезпечення у спірному періоді і не довели правомірності такої своєї бездіяльності у спірних правовідносин.
Відтак, встановивши, що останнє підвищення окладу за посадою позивача у межах спірного періоду відбулось у січні 2008 року згідно з Постановою КМ України №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», суд першої інстанції виснував, що відповідачі зобов`язані нарахувати та виплати позивачу індексацію його грошового забезпечення за періоди служби позивача у військовій частині НОМЕР_1 з 01.01.2016 по 31.08.2016 року та з 01.09.2016 по 28.02.2018 року на Факультеті перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, при цьому одночасно із застосуванням в якості базового місяця – січня 2008р.
Стосовно вимог позивача в частині перерахунку грошового забезпечення за 2020, 2021 роки та усіх належних позивачу при звільненні виплат виходячи з розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, суд першої інстанції вказав, що з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, у зв`язку із чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону № 294-ІХ, № 1082-ІХ.
Відповідно до вказаного, суд першої інстанції виснував, що посадовий оклад позивача, оклад за військовим (спеціальним) званням як військовослужбовця, з 29.01.2020 мав би визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не «на 1 січня 2018 року» як використовувалось відповідачем, у зв`язку із чим прийшов висновку про наявність підстав для зобов`язання Факультету (відповідача-2) здійснити перерахунок виплаченого позивачу грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 06.03.2021р. 
З тих самих мотивів, суд першої інстанції вважав також обґрунтованими вимоги позивача стосовно зобов`язання Факультету (відповідач-2) перерахувати виплачені йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021 рік, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 та 2021 роки, грошової допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2020 та 2021 роки, та вихідної допомогу при звільненні, оскільки їх розмір залежав від розміру грошового забезпечення, яке відповідно до викладених вище висновків підлягає перерахунку виходячи із розміру прожиткового мінімуму встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на наступне.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч.2 ст.2 КАС України вимогам.
Згідно з ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як визначено ст.43 Конституції України, кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У відповідності до приписів ст.18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, умови та порядок проведення індексації грошових доходів населення визначаються Законом України від 03.07.1991 № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 1282-XII, у редакції чинній на час спірних правовідносин) та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (надалі Порядок № 1078).
За приписами ст.1 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
статтею2 Закону № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно ч.1 ст.4, ст.6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (надалі «Порядок №1078»).
Згідно з п.1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. 
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 (застосовується з 1 січня 2016 року, до 01.01.2016 - 101) відсотка.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
До об`єктів індексації, у розумінні п.2 Порядку № 1078 віднесено грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців.
Згідно пп.2 п.6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Відтак, індексація грошового забезпечення за своєю суттю є державною гарантією щодо оплати праці, метою якої є підвищення грошових доходів громадян (в межах прожиткового мінімуму) для компенсації подорожчання/зростання споживчих товарів і послуг внаслідок інфляції та проведення індексації заробітної плати (грошового забезпечення) є обов`язком підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, у разі, коли індекс споживчих цін перевищив поріг індексації.
Як вбачається з матеріалів справи, під час проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 з 01.01.2016 по 31.08.2016 та на Факультеті перепідготовки (відповідач-2) з 01.09.2016 по 28.02.2018р. відповідачами не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 , що відповідно до викладеного вище не узгоджується з приписами чинного законодавства.
Отже, враховуючи те, що Законом № 1282-XII та Порядком № 1078 чітко визначені правила та порядок проведення індексації грошових доходів населення, який поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, у тому числі і на відповідачів, колегія суддів вважає, що позивач має право на виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р., у зв`язку із чим вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2016 року, а також щодо визнання протиправною бездіяльність Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба щодо не нарахування та не виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 28.02.2018 року.
В контексті надання оцінки доводам апеляційних скарг, судова колегія наголошує, що проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх роботодавців, у даному випадку у відповідачів, зокрема у військової частини НОМЕР_1 відсутні дискреційні повноваження в частині питання чи належить виплачувати позивачу індексацію його грошового забезпечення чи ні. 
Також, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
За усталеною судовою практикою (зокрема Верховного Суду) застосування законодавства у правовідносинах щодо виплати індексації грошового забезпечення, обмежене фінансування не впливає на право військовослужбовця отримати індексацію грошового забезпечення.
Оцінюючи доводи скаржників в частині нібито хибності висновку суду першої інстанції що стосується застосування в якості базового місяця - січня 2008р. для проведення індексації грошового забезпечення позивача за спірний період, судова колегія виходить з наступного.
Згідно із п.5 Порядку № 1078 (в редакції, що діяла до 01.12.2015), "базовим" місяцем для нарахування індексації вважався місяць, в якому відбулася одна із подій: - підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій; - або зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів.
При цьому місяць, у якому відбулося підвищення, вважається "базовим" при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.
У зв`язку з прийняттям Постанови Кабінету Міністрів "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" від 09.12.2015 № 1013 (далі - Постанова № 1013), якою внесені зміни серед іншого і до п. 5 Порядку № 1078, з 01.01.2016 істотно змінився порядок нарахування індексації, оскільки "базовим" місяцем (місяцем, від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, до досягнення ним порогу 103%) визначено місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, а не підвищення розмірів мінімальної заробітної плати чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімального розміру.
Абзацем 1 п. 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Згідно з п.10-2 Порядку №1078 для працівників, яких переведено на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі або організації, а також переведено на роботу на інше підприємство, в установу або організацію або в іншу місцевість та у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці у разі продовження такими працівниками роботи, для новоприйнятих працівників, а також для працівників, які використали відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустку без збереження заробітної плати, передбачені законодавством про відпустки, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.
За вказаного, саме місяць в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) є базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення військовослужбовців. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, на що ґрунтовно звернув увагу суд першої інстанції в своєму рішенні.
Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 19.05.2022 справа № 200/3859/21 та від 23.03.2023 справа № 400/3826/21.
Так, суд першої інстанції вірно врахував, що 01 січня 2008 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", якою були встановлені підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені додатком №1 до цієї Постанови. 
Вказана вище постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме: до 01.03.2018.
Лише 01 березня 2018 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу, а також нові схеми тарифних розрядів та тарифних коефіцієнтів. Згідно з вказаною Постановою відбулося наступне підвищення посадових окладів військовослужбовців.
З січня 2008 року по лютий 2018 року посадовий оклад позивача не змінювався не підвищувався, та апелянтами такої обставини не спростовано, не доведено іншого.
Доказів того, що з дати підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займав позивач на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 р. № 1294, яка набрала чинності 01.01.2008 року до дати підвищення розміру тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займав позивач, відбулось згідно постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, яка набрала чинності 01.03.2018 року було прийнято інші рішення на підставі яких відбувались підвищення тарифної ставки (посадового окладу) за посадою, яку займав позивач – ОСОБА_1 , відповідачами не було надано ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду.
З огляду на викладене, враховуючи, що визначення базового місяця залежить тільки виключно від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яке вперше відбулось у січні 2008 року, - місяці, у якому відбулося збільшення розміру посадового окладу штату на підставі постанови Кабінету Міністрів України “Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” від 07 листопада 2007 року та не змінювалось до набрання чинності (а саме до 01.03.2018р.) постановою КМ України №704 від 30.08.2017р., для визначення суми індексації грошового забезпечення військовослужбовцю має застосовуватись індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з січня 2008 року до березня 2018 року, тому для цілей вирішення спору у даній справі, базовим місяцем нарахування індексації за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р.- є січень 2008 року.
Наведене свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 стосовно зобов`язання відповідачів здійснити нарахування та виплату індексації його грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року з урахуванням «базового місяця» для індексації - січень 2008 року.
Посилання скаржників у їх апеляційних скаргах на приписи постанови КМ України №1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», колегія суддів оцінює критично, адже виходячи з приписів указаної Постанови КМ України №103 слідує, що обчислення індексу споживчих цін починається з січня 2016 р. лише за умов виконання абзацу 1 пункту 3 Постанови № 1013, тобто за умов вжиття заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р. розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати).
Колегія суддів зауважує, що хоча абзацом 1 пункту 3 Постанови № 1013 і установлено необхідність вжиття заходів для підвищення з 1 грудня 2015 р., зокрема, розмірів посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати), однак, відповідного збільшення посадових окладів (тарифних ставок, ставок заробітної плати) з 1 грудня 2015 р. саме для військовослужбовців не відбулось.
Постановою № 1013 були підвищені оклади майже в усіх галузях бюджетної сфери (за винятком працівників 1- 3-го тарифних розрядів за ЄТС), окрім окладів у складі грошового забезпечення військовослужбовців, що також жодним чином не заперечується апелянтами.
При цьому, зміна грошового забезпечення військовослужбовців відбулась вперше у січні 2008р. та у подальшому лише з 01.03.2018 року у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою затверджено нову тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Відтак, з прийняттям Постанови № 1013, якою було змінено порядок проведення індексації, тобто з 01.12.2015 року і включно до 01.03.2018 року, посадові оклади військовослужбовців не змінилися.
Посилань військової частини НОМЕР_1 у своїй апеляційній скарзі на те, що з 01.01.2016 року грошове забезпечення позивача збільшувалось за рахунок премій та посилання відповідача-2 на те, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюються індивідуально та залежить від в тому числі просування по службі військовослужбовця також є неґрунтовними та спростовуються викладеним вище.
Апеляційний суд ще раз наголошує, що "базовим" місяцем (місяцем, від якого починає обчислюватися зростання індексу споживчих цін, до досягнення ним порогу 103%) в силу приписів п.5 Порядку №1078 є виключено місяць, у якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) за посадою, а не підвищення розмірів мінімальної заробітної плати чи зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімального розміру, за рахунок премії, просування по службі, тощо.
З приводу посилань апелянтів на дискреційність повноважень у спірному питання з приводу нарахування індексації зокрема й визначення базового місяця, судова колегія зауважує, що під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі “Педерсен і Бодсгор проти Данії” зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі “Волохи проти України” (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є “передбачуваною”, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. “…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання”.
Судова колегія відзначає, що дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». При цьому дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а, від 29 березня 2018 року у справі № 816/303/16, від 06 березня 2019 року у справі № 200/11311/18-а, від 16 травня 2019 року у справі № 818/600/17, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18.
Колегія суддів наголошує, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 802/412/17-а, від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17.
Як було вже вказано вище, за змістом п.5 Порядку № 1078, підставою для встановлення чи зміни базового місяця при проведенні індексації грошового забезпечення є підвищення тарифної ставки (окладу) військовослужбовця.
Отже, повноваження державних органів щодо визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, оскільки законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 103 відсотки.
Указаний правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеній зокрема у постановах від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а, від 26.01.2022 у справі № 400/1118/21, від 20.04.2022 у справі № 420/3593/20, від 09.06.2022 у справі № 600/524/21-а, тощо.
Відповідно до викладеного, є можливим зобов`язання відповідачів нарахувати й виплатити індексацію грошового забезпечення з одночасним визначенням базового місяця для цієї індексації та таке не є втручанням у виключну компетенцію суб`єкта владних повноважень.
Окрім того, апеляційний суд зауважує, що за приписами ст. 245 КАС України у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Указаний підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.
Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Під ефективним засобом (способом) судового захисту слід розуміти такий, що призводить до бажаних наслідків, дає найбільший ефект для відновлення юридичного становища особи, яке існувало до порушення її прав чи законних інтересів. Тому ефективний спосіб захисту має забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».
Відповідно до послідовної та сталої практики, сформованої Європейським судом з прав людини (рішення від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02), рішення у справі «Юрія Миколайовича Іванова проти України» (№40450/04), рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, та інш.), засіб захисту повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.
Також, згідно позиції Конституційного Суду України, наведеною у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9).
За вказаного, на переконання апеляційного суду, вирішення питання щодо визначення базового місяця, який належить застосувати при обчисленні індексу споживчих цін для розрахунку грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018, сприятиме досягненню мети правосуддя та цілей ефективного захисту судом порушеного права позивача, що в свою чергу узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 12.05.2022 у справі №580/3335/21, від 28.09.2022р. у справі № 400/1119/21, тощо, з подібними правовідносинами.
Відтак, є спростованою також позиція стосовно передчасності такої вимоги позивача.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає також вірним висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідачів нарахувати та виплатити позивачу індексацію його грошового забезпечення за період кожним з відповідачів у періоди служби позивача у них за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, відповідно до вимог указаного вище Закону №1282-XII та Порядку № 1078, одночасно із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, - січень 2008 року. 
Оцінюючи доводи скаржника - відповідача-2 в частині висновків суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 стосовно перерахунку грошового забезпечення виплаченого у 2020, 2021 роках (одноразових та додаткових видів грошового забезпечення) й усіх інших виплат при звільненні позивача, колегія суддів зазначає таке.
Положеннями статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зокрема передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
Пунктом 4 постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
24.02.2018р. набула чинності прийнята 21.02.2018 Кабінетом Міністрів України Постанова № 103, пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Зокрема, у постанові № 704 пункт 4 викладено в такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Отже, станом на 01.03.2018 пункт 4 Постанови № 704 визначав, що при обчисленні розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу використовується такий показник як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
В подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року по справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.
Приписами ч. 2 ст. 265 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, не регулює питань щодо можливості застосування нормативно-правових актів, визнаних судом протиправними. Предметом її регулювання є встановлення моменту втрати чинності нормативно-правовим актом, визнаним судом нечинним.
Враховуючи викладене, зважаючи також на правові висновки Верховного Суду у справах за аналогічними правовідносинами, викладені зокрема у постанові від 15.11.2023р. у справі №120/965/22-а, оцінюючи доводи апелянта, судова колегія зауважує, що з 29 січня 2020 року розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями слід визначати шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що Верховним Судом зокрема у постанові від 02.08.2022 у справі №440/6017/21 зазначено, що у п. 4 Постанови № 704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-ХІІ. 
Однак Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Згідно ст. 6 Закон України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти.
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому, за приписами ч.2 ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 року№ 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» було установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
У свою чергу, Закон України від 14.11.2019 № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX), Закон України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 року №1082-ІХ, таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, -прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року на 2020 та на 2021, відповідно, не містять.
Отже, з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, а відтак, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме Законів України Про Державний бюджет України на 2020 та на 2021 роки, із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Зазначена правова позиція також узгоджується із послідовною практикою Верховного Суду щодо застосування норм права у сфері регулювання спірних правовідносин у справах за схожими (аналогічними) позовними вимогами, зокрема у постанові від 2 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 12.09.2022 у справі №500/1813/21, від 19.10.2022 у справі №400/6214/21, від 15.11.2023 у справі № 120/965/22-а, від 15.06.2023 у справі №380/13603/21, та інших.
Колегія суддів також звертає увагу, що правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 2 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 (яка в подальшому також неодноразово відображалась у наступних постановах суду касаційної інстанції у аналогічних справа) про те, що з 1 січня 2020 року розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704, є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, сформульована головним чином, як випливає з її змісту, на принципі подолання правової колізії, за яким перевагу у застосуванні має нормативний акт вищої юридичної сили, у справі, спір у якій - подібно до цієї справи - стосувався перерахунку і виплати грошового забезпечення військовослужбовця відповідно до пункту 4 Постанови № 704 у зв`язку з ухваленням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18.
Згідно ст. 7 Закону України від 07.12.2017 №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік", станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 1762,00 грн.
У відповідності до приписів статей 7 прийнятих у подальшому наступних Законів України Про Державний бюджет України на 2020 – 2023 роки, встановлено наступні розміри прожиткового мінімум на одну працездатну особу: станом на 01.01.2020р. – 2102грн., станом на 01.01.2021р. – 2270грн., станом на 01.01.2022р. – 2481 та станом на 01.01.2023р. – 2684 грн. 
З огляду на викладене, суд першої інстанції ґрунтовно враховуючи викладену Верховним судом у постанові від 12.09.2022 у справі №500/1813/21 у якій також відображена правова позиція суду касаційної інстанції наведена у постанові від 02.09.2022 у справі №440/6017/21 та низці інших рішень Верховного Суду у аналогічних справах які також наведені вище, прийшов до вірного висновку, що через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема згідно із Законом № 1082-IX виникли підстави для перерахунку грошового забезпечення військовослужбовців, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з постановою № 704 у відповідності до вимог статті 9 Закону №2011-ХІІ, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
При цьому, встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою № 704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується, як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Такий самий підхід Верховний Суд застосував також у справах № 120/8603/21-а (постанова від 31 серпня 2022 року), № 120/648/22-а (постанова від 16 листопада 2022 року), № 640/17686/21 (постанова від 4 січня 2023 року), № 440/1185/21 (постанова від 10 січня 2023 року).
За вказаного, є правильним висновок суду першої інстанції про протиправність застосування відповідачем-2 при обчисленні складових грошового забезпечення позивача у період з 29.01.2020р. по 06.03.2021р. - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого законом на 1 січня 2018 року, оскільки як підтверджено під час апеляційного перегляду даної справи, посадовий оклад позивача, оклад за військовим (спеціальним) званням як військовослужбовця, з 29.01.2020р. мав би визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (а не «на 1 січня 2018 року»).
Доводи апеляційної скарги відповідача-2, пов`язані із на його думку неправильним застосуванням судом першої інстанції приписів зокрема Постанови №704 є несуттєвими та спростовуються викладеним вище, а відтак, оскільки такі в тому числі суперечать та не узгоджуються зі сформованою сталою правовою позицією Верховного Суду стосовно розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців у 2020 -2021 роках, апеляційним судом такі доводи апеляційної скарги відхиляються.
Пунктом 2 Постанови № 704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Колегія суддів зауважує, що виплата грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та вихідної допомоги при звільненні залежить від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням.
Отже, перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням супроводжує здійснення перерахунку (донарахування) усіх видів грошового забезпечення та доплат, зокрема, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та вихідної допомоги при звільненні.
Викладеним підтверджується також правильність висновку суду першої інстанції й про обґрунтованість вимоги позивача стосовно неправильного обчислення грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, додаткової відпустки як учаснику бойових дій, матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, та вихідної допомоги при звільненні (розмір яких залежав від розміру грошового забезпечення, нарахованих за спірний період).
Таким чином, враховуючи те, що у спірному періоді відповідач-2, при визначенні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, протиправно не врахував розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлені законом на 1 січня відповідного календарного року (у 2020р. – встановленого на 1 січня 2020р.; у 2021- встановленого на 1 січня 2021 року), як розрахункових величин, то грошове забезпечення у період з 29.01.2020 по 06.03.2021р., а також інші належні за указаний період додаткові види грошового забезпечення відповідач-2 виплатив у меншому розмірі, ніж визначено законодавством, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача-2 здійснити перерахунок виплаченого позивачу за указаний спірний період грошового забезпечення та усіх належних при звільненні виплат.
За наслідками апеляційного перегляду справи, враховуючи усе викладене вище у сукупності, апеляційний суд доходить переконання, що відповідачами не доведено правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах; в апеляційних скаргах не міститься жодного належного та ґрунтовного доводу, який би спростовував висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з яким погоджується апеляційний суд.
Також, судовою колегією з`ясовано, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем -2 в тому числі заявлялось про пропуск позивачем встановленого КАС України строку для звернення до суду із цим позовом, однак такі доводи суд першої інстанції відхилив, та вважав, що звернення позивача до суду з цим позовом 14.09.2023р. відбулось в межах визначених нормами чинного законодавства строків.
Апеляційні скарги відповідачів не містять доводів щодо незгоди з висновком суду першої інстанції в частині дотримання позивачем строку для звернення до суду з цим позовом, що згідно ст.308 КАС України виключає необхідність суду апеляційної інстанції надавати оцінку такому висновку.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційних скарг відповідачів у справі є несуттєвими, встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення у даній справі.
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим ст. 242 КАС України вимогам, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи викладене вище у сукупності, апеляційний суд прийшов висновку про необхідність залишити без задоволення апеляційних скарг відповідачів, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету повітряних сил імені Івана Кожедуба – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 грудня 2023 року у справі №400/11491/23 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач 		Т.М. Танасогло	
Судді	  	О.О. Димерлій   Ю.В. Осіпов