Номер провадження: 22-ц/813/3249/24 
Справа № 1527/3542/12
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Дришлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2024 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Одеса справу за апеляційною скаргою адвоката Клименка Станіслава Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2023 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИВ:

26.09.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що підстави для застосування тимчасових заходів обмеження у праві виїзду за кордон України відпали, оскільки наразі у виконавчій службі не перебуває жодних відкритих виконавчих проваджень щодо нього, заборгованості за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2012 року не встановлено (а.с. 1-3).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси 06.11.2023 року заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України вирішено залишити без задоволення (а.с. 24-25).
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, 27.11.2023 року адвокат Клименко Станіслав Юрійович в інтересах ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив на адресу Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 . В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановлена із порушенням норм процесуального права та без повного та всебічного дослідження обставин, що мають значення для справи. Так, представник апелянта зазначає, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 застосоване за клопотанням ОСОБА_2 в порядку забезпечення позову під час розгляду Суворовським районним судом м. Одеси в цивільній справі №1527/3542/12, а не в порядку розгляду клопотання державного або приватного виконавця за місцем виконання відповідного судового рішення. З огляду на це, представник апелянта вказує, що на момент подання вищезазначеної заяви, він не є боржником за невиконаними судовими рішеннями або рішеннями інших органів. До того ж, згідно відомостей з Єдиного реєстру боржників та Автоматизованої системи виконавчого провадження інформація щодо заявника відсутня. При цьому, на думку представника апелянта, суд першої інстанції не звернув уваги на доводи апелянта щодо введення на території України воєнного стану, у результаті чого обмеження виїзду за межі України становить загрозу для життя та здоров`я останнього. Окрім того, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи та має на утриманні матір, за якою здійснює постійний догляд – ОСОБА_3 , котра також є інвалідом другої групи. Враховуючи повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, обмеження права на виїзд за межі України становить також загрозу для життя та здоров`я матері – ОСОБА_3 . До того ж, як зазначає представник апелянта, згідно норм чинного законодавства, тимчасове обмеження у гарантованих Конституцією прав особи не може тривати постійно, скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів (а.с. 27-39).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.01.2024 року було поновлено апелянту пропущений строк апеляційного оскарження та відкрито апеляційне провадження (а.с. 62-64) та ухвалою від 19.02.2024 року справу призначено до розгляду (а.с. 69).
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.
У зв`язку із перебуванням судді-учасника колегії Драгомерецького М.М. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями було здійснено заміну ОСОБА_4 на резервного суддю постійно діючого процесуального складу – ОСОБА_5 .
В судове засідання з`явився представник апелянта – адвокат Клименко Станіслав Юрійович, апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явилися, про час та місце його проведення повідомлялись належним чином. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті.   
Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника апелянта, апеляційним судом встановлено наступні обставини справи.
В провадженні Суворовського районного суду м. Одеса перебувала цивільна справа № 1527/3542/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. 
Ухвалою Суворовського районного суду від 03.04.2012 року в порядку забезпечення позову тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, без вилучення паспорта громадянина України, до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Суворовського районного суду м. Одеса по справі № 1527/3542/12.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеса від 15.06.2012 року були задоволені позовні вимоги та стягнено з ОСОБА_1 на утримання дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , починаючи з 02.03.2012 року до досягнення дитиною 18 років, тобто до 14.09.2018 року включно.
Приймаючи оскаржуване рішення щодо відмови у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, суд першої інстанції виходив із того, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення. Разом з тим, в порушення вимог ч. 6 ст. 441 ЦПК України заявником не було вказано заінтересованою особою державного (приватного) виконавця, участь якого згідно положень цієї норми є обов`язковою.
Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 03.04.2012 року по справі 1527/3542/12 було обмежено право виїзду за межі України із вилученням паспорта громадянина України для виїзду за кордон у відношенні ОСОБА_1 . Згідно змісту даної ухвали, зазначене обмеження у праві виїзду відносно ОСОБА_1 було застосовано із посиланням на положення ст. 151 ЦПК України, в якості забезпечення позову та відповідно за заявою позивача по вказаній справі, а саме - ОСОБА_2 .
Разом з тим, положення даної ст. 151 ЦПК України чинної на момент постановлення даної ухвали, містила відповідний перелік видів забезпечення позову, які можуть бути застосовані з метою забезпечення в подальшому належного виконання рішення суду. Натомість встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду, яке було застосовано судом першої інстанції відносно ОСОБА_1 , в свою чергу не входить до наведеного у ст. 151 ЦПК України переліку видів забезпечення позову, а томувідповідно дане питання визначається та регулюється окремими положеннями ЦПК України, якими в свою чергу передбачено підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду особи межі України, а саме ст. 377-1 (редакція станом на момент постановлення зазначеної ухвали суду, якою було застосовано дане обмеження) та діючими положеннями ст. 441 ЦПК України. 
Відповідна правова позиції в тому числі міститься також в листі Верховного Суду України від 01.02.2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України», згідно положень якого «суд відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України. Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов`язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом».
Окрім наведеного, слід також зазначити, що починаючи з 08.03.2011 року в ЦПК України у чинній на той момент редакції Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» була внесена ст. 377-1 ЦПК України, яка вирішувала питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб). 
Однак, як вбачається з матеріалів справи, вставлення тимчасового обмеження у праві виїзду відносно ОСОБА_1 ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 03.04.2012 року було застосовано на підставі поданої заяви позивачем по справі – ОСОБА_2 , що відповідно суперечить вищенаведеним положенням ЦПК України в редакції чинної на момент введення обмеження, оскільки дане питання може бути вирішено судом першої інстанції виключно за поданням державного виконавця, та у відповідно у разі ухилення особи від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду. Натомість, на момент постановлення відповідної ухвали щодо встановлення даного обмеження, справу по суті розглянуто не було, що в свою чергу свідчить про відсутність в тому числі відповідного факту ухилення особи від виконання зобов`язань за рішенням суду, що є порушення положення ст. 377-1 ЦПК України, та згідно наявних матеріалів справи, лише 15.06.2012 року Суворовським районним судом м. Одеса було ухвалено рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та стягнено з ОСОБА_1 на утримання дитини, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , починаючи з 02.03.2012 року до досягнення дитиною 18 років, тобто до 14.09.2018 року включно. Наведене в свою чергу підтверджує відповідні доводи апелянта в даній частині. При цьому, слід також зазначити, що на момент розгляду даної справи в апеляційному суд, ОСОБА_6 на утримання якої здійснювалося відповідне стягнення аліментів є повнолітньою. Відомостей щодо наявності певної заборгованості щодо спати аліментів у відповідності та у розмірі, встановленому рішення суду від 15.06.2012 року в матеріалах справи відсутні, окремо ОСОБА_6 , яка також була повідомлена про розгляд даної справи та надавала певні пояснення безпосередньо до суду апеляційної інстанції, не зазначалося та відповідних посилань на наявність таких подані останньою пояснення не містять.
Статтею 33 Конституції України передбачено та закріплено кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантування свободи пересування, вільного вибору місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно положень ст. 2 протоколу 4 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
Громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну (ст. 1 ЗУ «Про порядок виїзду з України та в`їзду в України громадян України»). Ч. 5 ст. 6 даного Закону передбачено можливість обмеження у праві на виїзд громадян в тому числі у випадку наявності факту ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Натомість, влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою "Рінер проти Болгарії", §124 і рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Венгрии", §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (постанова ВС від 28.10.2020 року по справі № 331/8536/17-ц).
Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Таким чином, враховуючи вищенаведені встановлені обставини справи, які в свою чергу не було взято до уваги судом першої інстанції під час розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, зважаючи на часткову обґрунтованість наведених доводів апелянта, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити про передчасність висновків суду першої інстанції відносно відмови у задоволення даної заяви ОСОБА_1 та у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України наявності підстав для скасування оскаржуваної ухвали Суворовського районного суду м. Одеса від 06.11.2023 року із постановленням нової про задоволення відповідної заяви.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Клименка Станіслава Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2023 року – скасувати. 
Заяву про скасування заходів по забезпечення позову – задовольнити. 
Скасувати обмеження на виїзд за кордон (введені у вигляді забезпечення позову) відносно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , введені ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 03.04.2012 року по справі № 1527/3442/12, провадження 2/1527/2632/12; (головуючий – суддя Гудіна Г.О.)).

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                  А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 30 квітня 2024 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк.