КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/11664/2024                                                                         
 
                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                       І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

19 червня 2024року                                                                місто Київ
                                                                                                 справа № 760/4136/24 
                              
Київський апеляційний судв складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                                      суддів: Ратнікової В.М., Кирилюк Г.М.
                       
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року про відмову у видачі судового наказу, постановлену під головуванням судді Жовноватюк В.С., у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів з ОСОБА_2 ,-
 
                                                            В С Т А Н О В И В:
 
В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог посилалася на те, що судом не було взято до уваги, що нею до заяви про видачу судового наказу було додано довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб - її та сина, у яких вказана однакова адреса проживання - АДРЕСА_1 .
Вважає, що вказані довідки ВПО є належними доказами, які підтверджують її спільне проживання з дитиною.
Вказувала, що судом не було враховано, що вона разом з дитиною перебуває у вкрай вразливому стані, який спричинений збройною агресією Російської федерації, що значно ускладнює можливість як придбання власного житла, так і можливості реєстрації місця проживання в іншому житлі. 
Зазначала, що у довідці ВПО від 14 жовтня 2022 року вказано відомості про законного представника, що супроводжує малолітню дитину - ОСОБА_1 .
Відзиву на апеляційну скаргу заявника до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові),  розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відмовляючи ОСОБА_1 у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заяву подано з порушенням вимог ст.163 ЦПК України, оскільки до заяви не додано доказів на підтвердження того, що дитина проживає разом з нею.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Частиною 5 ст.183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.
Згідно з п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб
Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст. 163 ЦПК України.
За змістом статті 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено:
1) найменування суду, до якого подається заява;
2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника;
3) ім'я (прізвище, ім'я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження;
4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються;
5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
До заяви про видачу судового наказу додаються:
1) документ, що підтверджує сплату судового збору;
2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника;
3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред'явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості;
4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.   
 Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема, згідно з частиною першою цієї статті визначено, що суддя відмовляє у видачі  судового наказу, якщо: 
1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 
2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано;  
3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;                      
4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 
5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред'явлення позову в суд за такою вимогою; 
6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 
7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 
8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 
9) заяву подано з порушенням правил підсудності.
Як вбачається з матеріалів заяви, в ній заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття.
Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 25 червня 2016 року перебуває з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказувала, що ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання сина не надає.
Зазначала, що дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні.
На підтвердження вимог про стягнення аліментів, заявником до заяви було додано копії: паспорту ОСОБА_1 , довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 від 14 жовтня 2022 року №3009-5002237629 (дата довідки 31 січня 2024 року), довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 від 14 жовтня 2022 року №3009-5002237624 (дата довідки 31 січня 2024 року), свідоцтва про шлюб та про народження дитини.
З вказаних довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що заявник ОСОБА_4 та її син ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
У довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3 від 14 жовтня 2022 року №3009-5002237629 зазначено відомості про законного представника, що супроводжує малолітню дитину - ОСОБА_1 .
Кабінетом Міністрів України 01 жовтня 2014 року прийнято постанову №509 «Про облік осіб, які перемістилися з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» і затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1 вказаної постанови довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Частинами 1, 2 статті 4 вказаного Закону визначено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Статтею 5 цього Закону  встановлено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).
Таким чином, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є документом, що підтверджує зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання/перебування осіб.
У даному випадку, факт проживання дитини з одним з батьків є обставиною, яка в силу вимог зазначеної вище норми закону надає право матері чи батьку звертатись до суду з заявою про видачу судового наказу.
Оскільки до заяви про видачу судового наказу було додано докази проживання дитини разом з заявником та наявні у заявника документи, якими вона обґрунтовувала свої вимоги щодо стягнення з боржника аліментів на утримання дитини, у суду першої інстанції не було підстав для відмови заявнику у видачі судового наказу.
Зазначене, суд першої інстанції не врахував, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу з посиланням на п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
            П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - задовольнити.
     
Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Головуючий:
 
Судді: