ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4376/24 Справа № 207/5961/23 	  	   Суддя у 1-й інстанції -  Скиба С.А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - Свистунової О.В.,
суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря - Попенко Ю.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області  від 20 грудня 2023 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів. 
Позовна заява мотивована тим, що з 18 жовтня 2014 року позивач із відповідачкою ОСОБА_3 перебував у шлюбі, який рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року було розірвано. 
Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 14 вересня 2023 року, повторно виданого Південним ВДРАЦС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія НОМЕР_1 (а.с.10).
Згідно судового наказу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2019 року у справі №207/1525/19 з позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його повноліття, щомісячно у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на користь ОСОБА_3 (а.с.11).
04 вересня 2021 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_5 , згідно до свідоцтва про шлюб від 04 вересня 2021 року, виданого Південним ВДРАЦС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.16), від якого мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 10 травня 2023 року, виданим Південним ВДРАЦС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія НОМЕР_2 (а.с.17).
Позивач зазначав, що не має можливості виплачувати аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, оскільки змінився його матеріальний стан у зв`язку з утриманням неповнолітньої дитини від другого шлюбу - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 вересня 2023 року у справі №207/3535/23 з позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до його повноліття, у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь матері ОСОБА_5 , та аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку щомісячно на користь ОСОБА_5 до досягнення сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьохрічного віку (а.с. 18).
У зв`язку з чим просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього згідно судового наказу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 10 травня 2019 року на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1/4 частини усіх видів доходів до 1/6 частини усіх видів доходів.
Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, справу розглянув в порядку спрощеного провадження, як малозначну, в порушення ст. 274 ЦПК України.
Відзив на апеляційну скаргу стороною відповідача подано не було.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Колегія суддів приймає доводи апелянта, що суд першої інстанції помилково розглянув справу у спрощеному провадженні, зважаючи на наступне.
Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України). 
Відповідно до пункту 3 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, зокрема, про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Частина четверта статті 274 ЦПК України містить імперативну норму, яка визначає перелік справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження. Цей перелік ґрунтується на класифікації справ за матеріально-правовою ознакою, тобто за характером спірних матеріально-правових відносин.
Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:
1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частини перша та друга статті 274 ЦПК України).
У порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя (пункт 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України).
У справі, що переглядається, предметом спору є зменшення розміру аліментів на дитину.
Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 листопада 2023 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів. 
Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 1). 
Тобто, справа про зменшення розміру аліментів була розглянута судом у порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 676/2582/23 зроблено висновок про те, що спір, який виник із сімейних відносин та не стосувався стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміни способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, не може бути розглянутим за правилами спрощеного позовного провадження.
Схожий за змістом правовий висновок щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постановах Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 495/4896/23, від 24 січня 2024 року у справі № 752/1058/23.
Усупереч наведеним нормам процесуального права та правовим висновкам Верховного Суду суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у спорі, що виникає із сімейних правовідносин, у порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з у ухваленням нового судового рішення по суті заявлених вимог, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що з 18 жовтня 2014 року позивач із відповідачкою ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 травня 2019 року було розірвано. 
Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 14 вересня 2023 року, повторно виданого Південним ВДРАЦС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія НОМЕР_1 (а.с.10).
Згідно судового наказу Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2019 року у справі №207/1525/19 з позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до його повноліття, щомісячно у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку на користь ОСОБА_3 (а.с.11).
04 вересня 2021 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_5 , згідно до свідоцтва про шлюб від 04 вересня 2021 року, виданого Південним ВДРАЦС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.16), від якого мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 10 травня 2023 року, виданим Південним ВДРАЦС у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), серія НОМЕР_2 (а.с.17).
       Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 13 вересня 2023 року у справі №207/3535/23 з позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до його повноліття, у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь матері ОСОБА_5 , та аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку щомісячно на користь ОСОБА_5 до досягнення сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьохрічного віку (а.с. 18).
31 липня 2020 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з ОСОБА_3 на « ОСОБА_3 » , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Південним районним у місті Кам`янське ВДРАЦС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (а.с.39).
       У частині 1 статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.Частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.        Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
       Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
       Частина 3 статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
       Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
       У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
       Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Мінімальний гарантований законом розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 7 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.161 СК України судовий наказ видається, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на одну дитину в розмірі 1/4 частини, на двох дітей 1/3, на трьох і більше 1/2 частини заробітку (доходу) платника аліментів. 

В справі, що розглядається відповідачка, бажаючи скористатися правом на отримання аліментів на дитину, скористалась свого часу правом звернення до суду із заявою про видачу судового наказу ( п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України).

Зважаючи на імперативність приписів п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, особливість наказного провадження, зазначення заявником про наявність у боржника іншої дитини від іншого шлюбу не може вплинути на визначений у судовому наказі розмір аліментів. Саме тому законодавець в ч. 7 ст. 170 ЦПК України передбачив, що у разі видачі судового наказу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, боржник має право звернутися до суду з проханням про зменшення розміру аліментів.
Звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів є особливою формою звернення до суду, при розгляді якої, з огляду на суть наказного провадження, боржник не може заперечувати чи надавати докази щодо розміру присуджених аліментів, а суд не може при визначенні розміру аліментів враховувати матеріальний стан боржника, наявність в нього утриманців, тощо, суд першої інстанції в справі , що розглядається правильно вказав, що він врахував наявність у позивача (боржника за наказним провадженням) іншого утриманця, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про наявність дитини від іншого шлюбу, оскільки наявність у відповідача іншої дитини не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів.
З огляду на обов`язок батьків утримувати дитину (ст. 180 СК України) позивач повинен надавати утримання як дитині від першого шлюбу, так і від другого, колегія суддів звертає увагу позивача, що обоє дітей мають рівні права щодо належного рівня життя, достатнього для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, як того вимагає ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства".

Суд першої інстанції вірно врахував обов`язок обох батьків утримувати дитину.
       Також, колегія суддів не приймає посилання апеляційної скарги про те, що у апелянта змінився майновий стан, зважаючи на наступне.
       Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
       Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

       Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
       Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що належних доказів, які б свідчили про суттєве погіршення матеріального стану позивача суду надано не було ні суду першої, а ні апеляційної інстанції.
       Таким чином, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, погіршення стану здоров`я, а наявність другої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, апеляційний суд вважає, що за встановлених обставин відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зменшення розміру стягнутих аліментів. Що не позбавляє права звернутися у подальшому до суду із зазначених питань за іншого правового обгрунтування.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Судові витрати розподілу не підлягають, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Керуючись ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів - відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко