КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                              
справа №760/13526/22                                                     Головуючий у 1 інстанції: Усатова І.А.

провадження №22-ц/824/5424/2024                                           Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
18 квітня 2024 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П., 
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  Остапова Максима Олексійовича - представника ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2022 року позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів та просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 6000 грн. на одну дитину щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позовної заяви та до досягнення нею повноліття.
Посилалася в позові на те, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 від 20 квітня 2018 року, що був зареєстрований в Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №957), та який заочним рішення Київського районного суду м. Харькова від 05 липня 2022 було розірвано.
Від шлюбу з відповідачем має дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказує, що на даний час дитина зареєстрована та проживає з нею і вона займається її вихованням та утриманням.
Відповідач займається підприємницькою діяльністю і зареєстрований як фізична особа підприємець.
Таким чином, вiдповiдач має об`єктивні можливості для отримання доходiв для утримання себе та свого сина. Відомостей про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не має.
Відповідач є батьком дочки та зобов`язаний утримувати її до повноліття.
У зв`язку з тим, що відповідач веде підприємницьку діяльність, має дохід, дитина хворіє, вважає за необхідне стягнути з нього аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн. 00 коп. на дочку щомісячно до досягнення 18-річчя. 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 4 500 грн. щомісячно, починаючи від дня подання позову до суду, тобто, від 28 вересня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
В іншій частині відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 992,40 грн судового збору.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на правничу (правову) допомогу в сумі 7 000 грн.
В апеляційній скарзі адвоката Остапова М.О. - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі 3 500 гривень. 
В обґрунтування скарги вказує, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції вважаються доведеними факти втрати майна (житла) та закриття ФОП Відповідачем.
Приймається до уваги інформація про нерегулярність характеру доходів відповідача - ОСОБА_2 .
Одночасно з цим, суд першої інстанції вказує, що розмір аліментів, запропонований відповідачем в сумі 3500 гривень буде недостатнім для утримання і розвитку дочки. Однак, відповідачем запропонована сума аліментів в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але ж ніяк ні в твердій грошовій сумі 3 500 гривень. Це твердження суду, викладене в рішенні, не відповідає матеріалам справи.
Вказана обставина свідчить про невідповідність висновків суду, наявним обставинам справи.
Відповідач не має постійного джерела прибутку, як було зазначено вище. А звідси витікає те, що судом невірно застосовано норму матеріального права.
Так, в мотивувальній частині рішення суд першої інстанції обгрунтовує свої висновки приписами статті 183 СК України. Однак, ця норма, в свою чергу, передбачає визначення суми аліментів в певній частці від доходу одного з батьків. Одночасно з цим, суд призначає аліменти у вигляді твердої грошової суми 4 500 гривень. Тобто, рішення в цій частині взагалі не відповідає нормі матеріального права, на яку послався суд першої інстанції.
Разом з тим, стягнення з відповідача грошової суми в розмірі 7 000 гривень витрат на правничу допомогу вважає необгрунтованим. Позивачеві в добровільному порядку була запропонована сума в 3 500 гривень для часткового відшкодування витрат на правничу допомогу, так як ця сума є не обтяжливою для відповідача. Однак, судом першої інстанції не було враховано обставин у вигляді втрати постійного джерела прибутку та житла, а відповідно, матеріального становища відповідача. Також не враховано судом і те, що аргументи та доводи позивача здебільшого не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, що ставить під сумнів обгрунтованість заявленої суми.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивачка не скористалась.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав. 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розмір аліментів, запропонований відповідачем буде недостатнім для утримання і розвитку доньки.
Ухвалене судом рішення відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що позивачка перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 від 20.04.2018 року. Шлюб зареєстрований в Харківському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №957). Заочним рішення Київського районного суду м. Харкова від 05.07.2022 року шлюб розірвано.
Від шлюбу з відповідачем сторони мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (актовий запис №3600), з якого вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_4 . Батьком дитини вказаний ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_3 .
Встановлено, що дочка сторін проживає разом з позивачкою.
Договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/або  про сплату аліментів між сторонами не укладалися.
Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок  батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.
За ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення.
Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя.
Частинами 6, 8 статті 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Під час розгляду спору сторонами не спростовано, що домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дітей між ними не досягнуто. Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості і щодо способів виконання кожним із них обов`язку утримувати дітей.
Виходячи з наведеного, беручи уваги те, що дитина сторін проживає разом з позивачкою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення аліментів, у зв`язку з чим вважав за необхідне стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини.
За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, а не на будь-кого одного з них.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч.3 ст. 181 СК України).
Згідно з приписами ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
За ч.1 ст.27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.
Таким чином, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача незалежно від характеру доходу платника та способу його одержання.
Звертаючись до суду, позивачка просила стягнути на її користь аліменти на утримання дочки по 6 000 грн, мотивуючи це тим, що дитина повинна бути забезпечена належним рівнем життя, а відповідач у справі є платоспроможним і може сплачувати визначену нею суму грошових коштів.
Відповідач частково заперечуючи проти розміру аліментів посилається на те, що на його утриманні знаходиться дружина, а також й те що у нього відсутнє постійне джерело прибутку, відтак він спроможний сплачувати аліменти в розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
При цьому, відповідач є особою працездатного віку та не вказував, який середній дохід він отримує.
Згідно зі ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
За ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відтак, враховуючи вік дитини та її потреби в існуванні (їжа, одяг, комфорт, користування комунальними, медичними, освітніми послугами) та потреби в реалізації соціального та духовного розвитку, суд першої інстанції вірно вважав, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів є обґрунтованим.
З огляду на вищенаведене, оскільки позивачка забезпечує лікування дитини, в разі потреби, займається вихованням та розвитком, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль, а домовленості між сторонами щодо розміру аліментів не досягнуто, суд першої інстанції вірно вважав за необхідне визначити їх у твердій грошовій сумі у розмірі 4 500 грн щомісяця, починаючи стягнення від 28.09.2022 року та до повноліття дитини.
Разом з тим, колегія суддів також погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі 7 000 грн, оскільки судові витрати позивача підтвердженні належними доказами, а зазначена сума є співмірною до наданих послуг.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
  п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  Остапова Максима Олексійовича - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 24 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:                         

Судді: