ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року 
м. Київ

справа № 520/1223/21
адміністративне провадження № К/990/1516/22  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Чиркіна С.М.,
суддів:           Берназюка Я.О., Шарапи В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року (головуючий Макаренко Я.М., судді: Кононенко З.О., Мінаєва О.М.) у справі № 520/1223/21 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:
І. РУХ СПРАВИ
28 січня 2021 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також позивачка або ФОП ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області (далі також відповідач або ГУ Держпраці), в якому просила суд:
визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК4091/297/НД/АВ/П/ТД-ФС від 31 січня 2019 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року у справі № 520/1223/21 скасовано.
Прийнято постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 31 січня 2019 року № ХК4091/297/НД/АВ/П/ТД-ФС.
12 січня 2022 року на адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга відповідача, надіслана 10 січня 2022 року, в якій скаржник просить скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року та залишити в силі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 червня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі. Цією ж ухвалою витребувано справу з суду першої інстанції.
30 червня 2022 року через систему «Електронний суд» та 04 липня 2022 року на адресу суду від позивачки надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2024 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України).

IІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ
Позивачка стверджує, що спірна постанова, яка винесена на підставі акта інспекційного відвідування № ХК4091/297/НД/АВ від 21 січня 2019 року, є незаконною та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи та не підтверджується належними доказами, винесена з порушенням законодавства.
Водночас наполягає, що відповідачем не доведено фактичний допуск         ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору (контракту), враховуючи що остання під час допиту її як свідка зазначила, що прийшла до друзів з метою спілкування, на ФОП ОСОБА_1 не працювала, не виконувала функціональних обов`язків та не отримувала заробітну плату. 
Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначив, що дії посадової особи відповідача під час реалізації контрольних повноважень у відношенні                       ФОП ОСОБА_1 були законними та відповідали приписам статті 19 Конституції України та вимогам Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМУ від 26 квітня 2017 року № 295 (далі також Порядок № 295). Стверджує, що під час інспекційного відвідування було встановлено допуск до роботи фізичної особи без належного оформлення трудових відносин.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 січня 2019 року посадовими особами ГУ Держпраці у Харківській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за фактичною адресою : АДРЕСА_1 , кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Проведенню інспекційного відвідування передувало отримання листа Головного управління ДФС у Харківській області від 21 грудня 2018 року                                           № 31725/9/20-40-14-10-20, який містив копії матеріалів перевірки ФОП ОСОБА_1 , зокрема акт Головного управління ДФС у Харківській області від 20 грудня 2018 року № 1554/20/38/РРО/3008711320.
За змістом зазначеного акта перевірки, органом державної фіскальної служби було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в порушення частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України (далі також КЗпП України) допускаються до роботи працівники без належного оформлення трудових відносин.
З огляду на отриману інформацію від ДФС, уповноваженими особами                            ГУ Держпраці у Харківській області прийнято рішення про доцільність призначення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 та 09 січня 2019 року видано наказ          № 01.01-07/42 і направлення № 01.01-94/02.03/93.
За результатами інспекційного відвідування ГУ Держпраці у Харківській області складено акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 21 січня 2019 року № ХК4091/297/НД/АВ (далі також акт).
За змістом акті інспекційного відвідування уповноваженими особами відповідача встановлено порушення частин першої, третьої статті 24 КЗпП України, а саме, допущення працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Водночас в акті інспекційного відвідування зазначено, що гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , надала усні пояснення, за змістом яких 11 січня 2019 року вона прийшла до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , для допомоги з обслуговування клієнтів закладу, а саме прийому замовлень та реалізації продуктів та напоїв відвідувачам закладу, пояснення записані інспектором праці зі слів, від підпису відмовилась. 
Інспекційне відвідування та пояснення були зафіксовані на відео реєстратор                № 11137305.
ФОП ОСОБА_1 або інші особи, які уповноважені діяти в інтересах у                          ФОП ОСОБА_1 , на вимогу про надання документів на 21 січня 2019 року не з`явились, документи та пояснення не надали.
Інспекційне відвідування тривало два робочих дні: перший день 11 січня 2019 року.
11 січня 2019 року, у зв`язку з ненаданням представником за довіреністю документів для проведення інспекційного відвідування, уповноваженими особами відповідача було складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ХК4091/297/НД та інспекційне відвідування було призупинено на 10 днів. 
Акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ХК 4091/297/НД від 11 січня 2019 року та вимога від 11 січня 2019 року № ХК4091/297/ПД про необхідність надання документів у строк до 10 год. 00 хв. 21 січня 2019 року були направлені рекомендованим листом позивачці 14 січня 2019 року.
У строк до 21 січня 2019 року, документи, що підтверджують трудові відносини з громадянкою ОСОБА_2 , позивачкою до ГУ Держпраці не надані.
21 січня 2019 року уповноваженими особами відповідача складено акт інспекційного відвідування № ХК4091/297/НД/АВ та припис № ХК4091/297/Н/АВ/П.
Водночас, 21 січня 2019 року посадовими особами ГУ Держпраці складено повідомлення № 0498 про розгляд справи про накладення штрафу, за змістом якого розгляд справи відбудеться о 10 год. 15 хв. 31 січня 2019 року.
Вищезазначені акт інспекційного відвідування, припис та повідомлення 22 січня 2019 року були направлено засобами поштового зв`язку на ім`я ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
31 січня 2019 року посадовими особами ГУ Держпраці у Харківській області складено акт № ХК4091/297/НД/АВ-ВП про відмову від підпису.
31 січня 2019 року ГУ Держпраці у Харківській області винесено постанову №ХК4091/297/НД/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами у розмірі 125 190,00 гривень.
Вважаючи постанову протиправною, позивачка звернулася до суду.

ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було доведено правомірність оскаржуваної постанови та обґрунтованість висновків акта інспекційного відвідування.
Так, з досліджених в ході розгляду справи двох відео записів (NOR_88888888_000000_20190111152305_0035.MOV тривалістю 1 хвилина 16 секунд, та  NOR_88888888_000000_20190111152305_0036.MOV тривалістю 2 хвилини 18 секунд) судом встановлено факт знаходження ОСОБА_2 без верхнього одягу та одягненої в барменський фартух, інших осіб, які б здійснювали обслуговування громадян в день проведення перевірки в закладі, не працювало.
Судом першої інстанції зауважено, що барменський фартух є спеціальним одягом, що використовується вузькою групою осіб, яку можливо відокремити за фахом та видами надання послуг.
Водночас судом акцентовано увагу на тому, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань основним видом господарської діяльності позивача згідно КВЕД 2010 був 56.30 - Обслуговування напоями.
Надаючи оцінку дотримання відповідачем вимог Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі також Порядок № 509), судом першої інстанції зазначено, що з боку позивачки наявні дії, які свідчать про намагання уникнути відповідальності.
Судом зауважено, що з моменту проведення інспекційного заходу з боку відповідача до моменту звернення позивачки з запитом про надання інформації щодо обставин направлення, отримання та доказів відправлення поштових відправлень стосовно спірних правовідносин минуло 2 роки.
За позицією суду першої інстанції, надсилання повідомлення про розгляд справи щодо накладання штрафу рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою позивачки, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, є належним виконанням обов`язків ГУ Держпраці у Харківській області щодо інформування.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку встановленим інспекційним відвідуванням висновкам та поясненням сторін, дійшов до висновку про недоведеність факту перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з позивачкою.
Судом апеляційної інстанції відхилено посилання відповідача у своїх поясненнях на те, що ОСОБА_2 перебувала в робочому одязі бармена, оскільки з відеозапису NOR_8888888_000000_20190111153249_0036 такого факту встановити однозначно неможливо. Водночас судом зауважено, що на відео не зафіксовано факту обслуговування клієнтів закладу та факту знаходження ОСОБА_2 за стійкою бару для прийому замовлень, розливу та продажу напоїв.
Також судом апеляційної інстанції установлено, що відповідачем було направлено на адресу позивачки повідомлення від 21 січня 2019 року № 0498 про розгляд справи про накладення штрафу, однак контролюючим органом не підтверджено допустимими та достатніми доказами отримання вказаного повідомлення та інформованість позивачки та/або її представника про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу. 

V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ВІДЗИВУ

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції не було застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 420/5895/18, від 24 вересня 2019 року у справі 825/1109/16, від 09 жовтня 2018 року у справі                 № 820/1864/17.
Водночас скаржник покликається на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 815/2143/16, від 13 квітня 2018 року у справі № 826/26667/15, від 23 травня 2018 року у справі № 821/2239/16 щодо забезпечення повного з`ясування обставин справи на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.
Стверджує, що суд апеляційної інстанції при наявності належного доказу -відеозапису інспекційного відвідування, на якому засвідчено факт допуску до роботи ОСОБА_2 , прийняв до уваги позицію позивачки про те, що зазначена особа прийшла у заклад громадського харчування «за для дружньої бесіди з кумом».
Наполягає на тому, що надіслання відповідачем документації за адресою здійснення позивачкою господарської діяльності є належним виконанням вимог порядку № 509.
Водночас звертає увагу, що з 11 січня 2019 року по 11 січня 2021 року позивачкою не вчинялось жодних дій, направлених на з`ясування наслідків інспекційного відвідування, що є беззаперечним свідченням свідомого абстрагування до моменту реалізації постанови в рамках виконавчого провадження. 
Скаржник повністю погоджується з позицією суду першої інстанції, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
У відзиві на касаційну скаргу позивачка зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, такою, що ґрунтується на засадах верховенства права, прийнятою судом відповідно до норм матеріального права і при дотриманні норм процесуального права, з наданням належної правової оцінки обставинам справи та з урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Зауважує, що ОСОБА_2 на відеозаписі не вказувала, що вона допомагає ОСОБА_1 , а зазначила, що вона допомагає куму-тобто особі чоловічої статті. На думку позивачки, відповідач безпідставно зробив висновки про наявність трудових відносин між нею як фізичною особою-підприємцем та ОСОБА_2 .
За твердженням позивачки, з відеозапису вбачається, що посадовими особами Держпраці не ставилися запитання ОСОБА_2 , які були направлені на встановлення ознак наявності трудових відносин.
Також позивачка зазначає, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах, на які покликається скаржник у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані судом, оскільки сформовані за правовідносин, які не є подібними до справи, яка переглядається.

VІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Водночас, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року       № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.
Відповідач, Управління Держпраці у Харківській області є суб`єктом владних повноважень - територіальним органом Державної служби України з питань праці, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у відповідній області.
Спірні у цій справі правовідносини врегульовані, зокрема, Законом України від 5 квітня 2007 року № 877-V «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі також Закон № 877-V), статтею 259 КЗпП України, а також Порядком № 295 та Порядком № 509.
Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Порядок № 295 визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).
За змістом пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Згідно із пунктами 19-22 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.
Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.
Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.
Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.
Матеріали, зафіксовані засобами аудіо-, фото- та відеотехніки в ході інспекційних відвідувань, долучаються до акта у паперовому або електронному вигляді на дисках для лазерних систем зчитування, на яких проставляється номер акта. Про долучення таких матеріалів робиться відмітка в акті.
Відповідно до пункту 26 Порядку № 295 у разі відмови керівника чи уповноваженого представника об`єкта відвідування від підписання або за неможливості особистого вручення акта і припису акт та припис складаються у трьох примірниках.
Два примірники акта і припису не пізніше ніж протягом наступного робочого дня надсилаються об`єкту відвідування рекомендованим листом з описом документів у ньому та з повідомленням про вручення. На примірнику акта та припису, що залишаються в інспектора праці, зазначаються реквізити поштового повідомлення, яке долучається до матеріалів інспекційного відвідування та невиїзного інспектування.
Об`єкт відвідування зобов`язаний повернути інспектору праці підписаний примірник акта та припису не пізніше ніж через три робочих дні з дати його отримання.
У разі ненадходження в установлений строк підписаного примірника акта та припису складається акт про відмову від підпису у двох примірниках, один з яких надсилається об`єкту відвідування рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Застосування заходів впливу у зв`язку з порушенням законодавства про працю, оскарження припису або вимоги
Пунктом 29 Порядку № 295 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Зі змісту наведеної норми слідує, що відповідальність за вказаною статтею настає у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем прийнято оскаржувану постанову на підставі висновків акта інспекційного відвідування від 21 січня 2019 року № ХК4091/297/НД/АВ про порушення позивачкою вимог частини першої та частини третьої статті 24 КЗпП України, у зв`язку з допущенням однієї особи ( ОСОБА_2 ) до роботи без укладення трудового договору.
Щодо безпосередньо виявлених порушень, які стали підставою накладення штрафу у спірних правовідносин слід зазначити таке.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.
Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника.
За змістом статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань основним видом господарської діяльності позивачки згідно КВЕД 2010 був 56.30 - Обслуговування напоями.
Беручи до уваги висновки Верховного Суду у постановах від 23 лютого 2023 року у справі № 815/1131/18, від 20 червня 2023 року у справі № 360/1915/19, від 27 липня 2023 року у справі № 824/1061/19-а, від 21 вересня 2023 року у справі            № 160/1434/19, від 22 листопада 2023 року у справі № 240/18367/20, колегія суддів зазначає, що роботи, які збігаються за основним видом господарської діяльності юридичних осіб та фізичних осіб - підприємцем, повинні виконуватися фізичними особами на підставі належним чином оформлених трудових відносин.
За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції вдався до переоцінки доказів, оцінених судом першої інстанції, та переглядаючи відеозаписи, на яких очевидно вбачається, що ОСОБА_2 перебувала в робочому одязі бармена, безпідставно зазначив про неможливість однозначного встановлення зазначених обставин.
Так, судом першої інстанції з досліджених в ході розгляду справи двох відео записів (NOR_88888888_000000_20190111152305_0035.MOV тривалістю 1 хвилина 16 секунд, та  NOR_88888888_000000_20190111152305_0036.MOV тривалістю 2 хвилини 18 секунд) встановлено факт знаходження ОСОБА_2 без верхнього одягу та одягненої в барменський фартух, інших осіб, які б здійснювали обслуговування громадян в день проведення перевірки, в закладі не працювало.
Водночас судом зауважено, що барменський фартух є спеціальним одягом, що використовується вузькою групою осіб, яку можливо відокремити за фахом та видами надання послуг.
Своєю чергою, суд апеляційної інстанції відхилив пояснення відповідача про те, що ОСОБА_2 перебувала в робочому одязі бармена, оскільки, на думку суду, з відеозапису NOR_8888888_000000_20190111153249_0036 такого факту встановити однозначно неможливо. 
Також судом апеляційної інстанції зауважено, що на відео не зафіксовано факту обслуговування клієнтів закладу та факту знаходження ОСОБА_2 за стійкою бару для прийому замовлень, розливу та продажу напоїв.
Проте, поза увагою суду апеляційної інстанції залишені обставини, встановлені судом першої інстанції, щодо залишення питань функціонування закладу на ОСОБА_2 у відсутність будь-кого з уповноважених осіб на реалізацію таких функцій.
Також судом апеляційної інстанції не надано оцінку листу Головного управління ДФС у Харківські області від 21 грудня 2018 року № 31725/9/20-40-14-10-20 (вх.№18165 від 28.12.2018), до якого були додані копії матеріалів перевірки ФОП ОСОБА_1 , у тому числі акт Головного управління ДФС у Харківській області від 20 грудня 2018 року № 1554/20/38/РРО/ НОМЕР_1 , який містить інформацію, що ФОП ОСОБА_1 в порушення частини 3 статті 24 КЗпП України допускаються до роботи працівники без належного оформлення трудових відносин.
Колегія суддів зауважує, що судом апеляційної інстанції надано оцінку доказів вибірково: надано перевагу доказам, отриманим під час розгляду справи (заяви від 27 січня 2021 року за підписом ОСОБА_2 , засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дегтярьовою А.В.), проте відхилено докази, які були отримані відповідачем під час інспекційного відвідування.
Отже, судом апеляційної інстанції не виконані вимоги статті 90 КС України. 
За такого правового регулювання та встановлених судами обставин, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, без оцінки наявних доказів та спростування зазначених в них обставин, дійшов передчасних висновків щодо відсутності порушення, яке стало підставою для накладення штрафу на позивачку.
Колегія суддів враховує, що механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою-сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення», визначає Порядок № 509.
Згідно із положеннями пунктів 3-8 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.
Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.
У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів.
Отже, Порядком № 509 встановлені чіткі строки розгляду справи про накладення штрафу. 
Про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.
Розгляд справи розпочинається з представлення уповноваженої посадової особи, яка її розглядає. Зазначена особа роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Під час розгляду справи заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішується питання щодо задоволення клопотання.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.
Зміст наведених норм дає підстави зробити висновок, що уповноважена посадова особа органів Держпраці зобов`язана письмово повідомити суб`єктів господарювання та роботодавців про час та місце розгляду справи про накладення штрафу не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду такої справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.
Обов`язок повідомити суб`єктів господарювання та роботодавців про розгляд справи пов`язаний саме з реалізацією права на захист та можливості взяти участь в засіданні, висловити заперечення, надати докази тощо.
Отже, Порядком № 509 встановлений обов`язок відповідача в певні строки повідомити позивача про розгляд справи про накладення штрафу. 
Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи, яка її стосується. У разі одержання повідомлення до засідання, але у строк, що є меншим за п`ятиденний, особа повинна вживати розумних заходів для реалізації своїх прав на участь у засіданні.
Своєю чергою, відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, при оцінці дій, рішень відповідача - суб`єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі (..) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Отже, при оцінці питання повідомлення позивача про час та місце розгляду справи, суд має враховувати, як виконання обов`язку щодо повідомлення останнього органом контролю так і зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності.
Водночас, у разі встановлення факту ухилення позивача від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі у розгляді справи, така поведінка не може слугувати підставою для скасування постанови про накладення штрафу.
Колегія суддів наголошує, що з урахуванням вимог статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не здійснює переоцінку обставин та не встановлює нові обставини, проте враховує вимоги частини 2 статті 353 КАС України.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 125, частини другої статті 129 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України, вирішуючи публічно-правовий спір, адміністративний суд забезпечує, зокрема, дотримання верховенства права, рівність усіх учасників судового процесу, змагальність сторін, диспозитивність, а також офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Вищезазначене тлумачення положень Порядку № 509 відповідає завданням адміністративного судочинства та принципу верховенства права, оскільки має наслідком більш ефективний захист права та інтереси фізичних та юридичних осіб.
Вказані висновки відповідають позиції Верховного Суду, висловленій у постановах від 17 лютого 2022 року у справі № 280/1515/19, від 13 квітня 2022 року у справі        № 1940/1785/18 та від 25 травня 2022 року у справі №805/4317/18-а, від 01 листопада 2022 року у справі № 640/6452/19.
Одним із основних доводів позивача щодо підстав скасування оскаржуваної постанови є неналежне повідомлення відповідачем про розгляд справи про накладення штрафу.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 21 січня 2019 року відповідачем було складено акт інспекційного відвідування, припис та повідомлення № 0498 про розгляд справи про накладення штрафу о 10 год. 15 хв. 31 січня 2019 року.
Вищезазначені акт інспекційного відвідування, припис та повідомлення були направлено засобами поштового зв`язку на ім`я ФОП ОСОБА_1 за адресою:               АДРЕСА_3 . 
На підтвердження направлення позивачці вказаних документів, відповідачем надано опис вкладення у цінний лист, на якому проставлений поштовий штемпель поштового відділення з датою 22 січня 2019 року, чек АТ «Укрпошта» від 22 січня 2019 року та накладну від 22 січня 2019 року № 6102227281773.
За позицією суду апеляційної інстанції, контролюючим органом не підтверджено допустимими та достатніми доказами отримання вказаного повідомлення та інформованість позивачки та/або її представника про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу.
Проте такі висновки суду апеляційної інстанції також є передчасними, зробленими без урахування та оцінки всіх наявних доказів та обставин щодо виконання відповідачем вимог про повідомлення та підстав його не отримання позивачкою. 
Так, судом першої інстанції встановлено, що 11 січня 2019 року в ході проведення перевірки була присутня уповноважена особа з боку позивачки, повноваження якої підтверджуються відповідною довіреністю. Окреслена особа була проінформовано про необхідність надання документів 11 січня 2019 року, проте знехтувала окресленим.
Судом першої інстанції зауважено, що позивачем не вживалось жодних дій, направлених на з`ясування наслідків інспекційного відвідування, що є беззаперечним свідченням свідомого абстрагування до моменту реалізації постанови в рамках виконавчого провадження.
Своєю чергою суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про неналежне повідомлення позивачки про розгляд справи про накладення штрафу, не з`ясував обставин неотримання позивачкою повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства у сфері праці та доданих до нього матеріалів, не перевірив чи позивачка ухилялася від отримання такого повідомлення, чи не отримала його через незалежні від неї обставини.
Відтак, суд апеляційної інстанції не розмежував оцінку доказів щодо виконання відповідачем обов`язку з повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу та окремо щодо дій/бездіяльності самої позивачки з отримання відповідного повідомлення.
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням встановлених судами обставин та їх правову оцінку крізь призму Положення про Укрпошту, постанову Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, якою затверджені Правила надання послуг поштового зв`язку та зміст Закону України «Про поштовий зв`язок» відповідачем дотриманні строки направлення, доставлення поштового відправлення в межах міста.
В контексті вимог Порядку 509, зазначений строк (з 22 січня 2019 року на 31 січня 2019 року) є нормативно визначеним та відповідно достатнім для своєчасного повідомлення відповідачем позивача в межах міста про розгляд справи про накладення штрафу.
Водночас колегія суддів зауважує, що позивач повинен самостійно організувати відносини з оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою тощо, з метою забезпечення отримання надісланої йому кореспонденції уповноваженою особою. Надіслання відповідачем документації за адресою здійснення позивачем господарської діяльності, відправленням з описом вкладення і за допомогою кур`єрської служби, на яку покладено обов`язок перевірити повноваження особи, якій це відправлення вручається, є належним виконанням вимог Порядку № 295, Порядку № 509 Департаментом. Відносини між оператором поштового зв`язку, кур`єрською службою, які забезпечують доставку відповідного відправлення та адресатом такого відправлення, перебувають поза контролем відправника, яким у даному випадку виступає відповідач. 
Позивачка, звертаючись до суду через два роки після проведення відносно неї перевірки та прийняття спірного рішення, наполягає на тому, що жодне поштове повідомлення, яке направлялося відповідачем, не було нею отримано.
Проте причини, з яких позивачка не отримує поштові повідомлення за офіційно зареєстрованою адресою, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною третьою цієї норми визначено, що одним із основних принципів адміністративного судочинства є офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
За вимогами частини четвертої статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
Відповідно до приписів статей 73, 74 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Верховний Суд наголошує, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед в активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи з метою ухвалення справедливого та об`єктивного рішення. Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а в разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.
Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (№ 63566/00) та пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петриченко проти України» (№2586/07), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.
При цьому, відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Насамперед, законність рішення залежить від безумовної, точної відповідності його законам та іншим нормативно-правовим актам, що визначається перш за все правильною юридичною кваліфікацією взаємовідносин сторін та інших учасників справи.
Обґрунтованим рішення слід вважати тоді, коли суд повністю з`ясував обставини, що мають значення для справи.
Верховний Суд наголошує, що за критеріями обґрунтованості судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
З огляду на зазначене, рішення суду апеляційної інстанції у цій справі не відповідає критеріям законності та обґрунтованості.
Згідно із частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом (частина четверта статті 353 КАС України).
Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 КАС України, Суд -

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області  задовольнити частково.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 520/1223/21 скасувати.
Справу № 520/1223/21 направити на новий розгляд до Другого апеляційного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду                                                  С.М. Чиркін
                                                                                Я.О. Берназюк
                                                                                В.М. Шарапа