ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 червня 2024 року                     
м. Київ
 
справа № 932/163/21
провадження № 61-6730св23    
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Зайцева А. Ю., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
 
за первісним позовом:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
за зустрічним позовом:
позивач - ОСОБА_2 , 
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_2 і Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року у складі судді Кондрашова І. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року у складі колегії суддів:Никифоряка Л. П., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ «КБ «ПриватБанк»; Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на нерухоме майно.
ОСОБА_1 не виконував належним чином зобов`язань, взятих на підставі кредитного договору від 04 жовтня 2007 року, заборгованість за яким станом на 22 липня 2020 року склала 79 888,94 дол. США, з яких заборгованість за кредитом 38 347,29 дол. США, заборгованість по процентах - 18 547,05 дол. США, комісія - 1 416,55 дол. США та пеню -  21 578,05 дол. США, яке було забезпечено договором іпотеки від 18 лютого 2010 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2 , який поручився за виконання Кредитного договору належним йому нерухомим майном - будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 587 кв. м.
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року частково задоволений позов Банку до ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за Кредитним договором в розмірі 238 670,10 дол. США, з яких 183 946,76 дол. США неповернута сума кредиту, 54 723,34 дол. США проценти за користування кредитом та 628 084,13 грн пеня. Також відмовлено ОСОБА_1 у позові до Банку про визнання кредитного договору недійсним через сплив позовної давності.
Уточнивши позовні вимоги, просив суд:
в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року, в розмірі 183 946,76 дол. США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 54 723,34 дол. США та пені у розмірі 628 084,13 грн, звернути стягнення на нерухоме майно реєстраційний номер 10663685 загальною площею 587 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , шляхом проведення прилюдних торгів з продажу вказаного предмету іпотеки із початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
30 червня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до Банку про визнання договору недійсним та припинення обтяження.
Зустрічний позов мотивований тим, що Банк при укладенні договору не дотримався вимог про надання споживачу перед укладенням договору інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надав графік погашення кредиту із зазначенням розміру платежів та безпідставно нараховував винагороду за послуги, які супроводжували кредит, що в сукупності свідчить про несправедливість умов кредитного договору. В підтвердження цього заявник посилався на висновки судової економічної експертизи від 18 липня 2017 року № 2284 Київської незалежної судово-експертної установи. 
Недійсне зобов`язання не підлягало забезпеченню та недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення.
ОСОБА_2 просив суд:
визнати недійсним кредитний договір № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року, укладений між Банком та ОСОБА_1 ; 
визнати недійсним договір іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року, укладений між Банком та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 1317;
припинити обтяження з реєстраційним номером обтяження 9534917, вид - заборона на нерухоме майно та з реєстраційним номером обтяження 9534956, вид - іпотека, зареєстровані на підставі договору іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог Банку відмовлено та задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 . 
Визнано недійсним кредитний договір № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року, укладений між Банком та ОСОБА_1 .
Визнано недійсним договір іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та Банком.
Припинено обтяження за реєстраційним номером 9534917, вид - заборона на нерухоме майно та за реєстраційним номером обтяження 9534956, вид - іпотека, зареєстровані на підставі договору іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року.
Рішення суду першої інстанції мотивоване наступним.
Щодо первісних позовних вимог Банку.
Умовою звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення позичальником умов кредитного договору, зокрема, прострочення внесення платежів за кредитом та неповернення всієї суми кредиту. Позивач не надав обґрунтований і належним чином оформлений розрахунок заборгованості за кредитним договором, що позбавляє суд ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Розрахунок заборгованості, якій міститься у першому томі справи (т. 1, а. с. 4-20), оформлений некоректно, зокрема не вказано періоди виникнення прострочення, розмір пені постійно змінюється, а сам розрахунок не підписаний ані представником, ані уповноваженою особою банку та не скріплений печаткою. Таким чином, суд не приймає до уваги указаний розрахунок і виключає його з числа доказів у справі.
Одночасно з цим, суду не надано для огляду в судовому засіданні оригіналу кредитної справи, а більшість копій доказів, які містяться у справі, не засвідчені належним чином. Всі інші докази у справі, на які посилається позивач в обґрунтування розміру заборгованості, суд не може визнати як належний і допустимий доказ, оскільки позивач надав роздруківки руху коштів (зарахування, розподіл, погашення тощо), по транзитним, поточним (особовим) рахункам, які призначені для обслуговування кредитного продукту, однак така містить лише рух коштів по рахункам, і не доводить періоди виникнення заборгованості по кожному простроченому платежу, обґрунтованих розрахунків сум процентів, пені та штрафів, кінцеву суму боргу позивача до стягнення тощо.
За змістом заяви про зміну предмета позову, позивач збільшив розмір позовних вимог, однак не долучив розрахунку заборгованості. 
Таким чином, АТ КБ «Приватбанк» не доведено розмір заборгованості за кредитним договором, тому правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, відсутні.
Щодо позовної давності
Представником відповідача ОСОБА_2 заявлено про застосування позовної давності за вимогою АТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач направив позичальнику ОСОБА_1 , повідомлення про порушення основного зобов`язання (т. 1, а. с. 21-32). Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Позивач, використовуючи своє право згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом пред`явлення вимоги про повернення усього розміру заборгованості за договором до кінцевого терміну (до 20 листопада 2022 року), змінив строк виконання зобов`язання. Цим Банк, як кредитор, одночасно також змінив момент початку перебігу позовної давності за його вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто позивач змінив строк виконання зобов`язання та набув право пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, а саме з 32 дня з дати одержання позичальником повідомлення банку про дострокове повернення, тобто у 2018-му році, з цим позовом звернувся у 2021-му році, тобто звернення відбулось поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.
Таким чином, суд вважає, що АТ КБ «Приватбанк» пропустило позовну давність для звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд встановив факт пропуску АТ КБ «Приватбанк» позовної давності, проте за загальним правилом позовна давність застосовується до обґрунтованого позову, але з урахуванням недоведення позивачем розміру заборгованості та суперечливості розрахунків, а також з огляду на не направлення вимоги про порушення основного зобов`язання іпотекодавцю, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог банку за необґрунтованістю.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки за необґрунтованістю позовних вимог.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року у справі № 311/4549/15-ц встановлено обставини, що при укладенні кредитного договору № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року була відсутньою інформація про кредитні умови, надані Позичальнику у письмовій формі, стосовно орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення договору про надання кредиту. Крім того, не встановлено наявність додатків Кредитного договору № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року, зокрема, Графіка погашення платежів, які містять детальний розпис сукупної вартості кредиту, дані сукупної вартості кредиту у вигляді - реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту та попередження Позичальника про валютні ризики під час виконання зобов`язань. Встановлено порушення Банком вимог частини другої статті 11, частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживача», про несправедливість умов кредитного договору, оскільки, всупереч принципу добросовісності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків. Відповідно до п.п. 4.6, 4.7 Кредитного договору, сплаті підлягали також винагороди за оформлення кредитного договору в розмірі 0,5 % від суми кредиту та винагорода за управління фінансовим інструментом в розмірі 3 % від суми кредиту. Спірний договір укладено без врахування вимог пунктів 2.1., 2.2., 3.1., З.2., З.З., 3.8. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року та п.п. 2 та 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначені обставини суд визнає преюдиційними, оскільки вони встановлені судовим актом, який набрав законної сили, тому не підлягають повторному доказуванню при розгляді цієї справи.
Таким чином, суд вважає, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» не дотримано принципів свободи договору та добросовісності. Така поведінка ЗАТ КБ «Приватбанк», як контрагента, мала наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, коли кредитодавець отримав переваги у кредитуванні, на відміну від позичальника, який змушений був нести негативні наслідки у вигляді сплати вартості кредиту, що не відповідала узгодженим процентним ставкам. Умови договору можуть бути кваліфіковані як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, 
по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін угоди, по-третє, завдають шкоди споживачеві. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16.
Тому суд визнає положення кредитного договору несправедливими унаслідок істотного дисбалансу прав та обов`язків, на шкоду споживачу. Ці умови існували саме на момент укладення договору, і позичальник не був повідомлений про існування таких обставин, що є підставою для визнання його недійсним.
Щодо доводів Банку, що ОСОБА_2 не є стороною оскаржуваного правочину і не може ставити питання про визнання його недійсним, суд звертає увагу, що за змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. Особа, яка вимагає визнати правочин недійсним, має довести наявність порушеного права або інтересу. Така позиція міститься у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року по справі № 201/8412/18. Суд вважає, що ОСОБА_2 , який є іпотекодавцем, має право порушувати питання про визнання кредитного договору недійсним, оскільки відносини, що випливають з кредитного договору, безпосередньо стосуються його прав та законних інтересів, як особи, яка передала власне майно в забезпечення виконання кредитних зобов`язань.
Щодо посилань АТ КБ «Приватбанк» на пропуск ОСОБА_2 позовної давності для пред`явлення вимоги про визнання кредитного договору недійсним, суд не може погодитись із цим, зважаючи на те, що Закон пов`язує момент початку перебігу позовної давності із обізнаністю особи про порушення її прав та законних інтересів, що є передумовою звернення до суду з позовом. У цьому випадку суд відзначає, що ОСОБА_2 , який не є обізнаним у сфері економіки чи кредитної справи, а є споживачем, міг довідатись про порушення своїх прав лише будучи проінформованим про результати розгляду цивільної справи № 311/4549/15-ц, оскільки в рамках цієї справи проводилась судово-економічна експертиза, і більшість висновків, пов`язаних із включенням несправедливих умов до кредитного договору, стали відомі (і встановлені) лише після ухвалення рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року. При цьому ОСОБА_2 не був присутній при проголошенні цього рішення суду, а повний текст отримав пізніше. Суд вважає, що оскільки більшість умов, які кваліфіковані як несправедливі, мають суто економічний підтекст, і споживач не був проінформований про такі умови на момент укладання кредитного договору, то право на захист, і відповідно позовна давність виникла з моменту ознайомлення з повним текстом рішення суду, що відбулось у червні 2018 року, тобто після набрання рішенням законної сили 04 травня 2018 року. Звернення із зустрічним позовом мало місце у червні 2021 року, тобто в межах позовної давності.
Тому зустрічний позов ОСОБА_2 в частині визнання недійсним кредитного договору підлягає задоволенню.
Враховуючи, що іпотека є похідною від основного зобов`язання та покликана забезпечувати його належне виконання, тобто є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, суд вважає, що визнання недійсним кредитного договору має наслідком також й визнання недійсним договору іпотеки.
Стосовно позовної вимоги про припинення обтяження та заборони на нерухоме майно, то у зв`язку із визнанням недійсними кредитного договору та договору іпотеки, для ефективного захисту прав та інтересів позивача за зустрічним позовом та забезпечення реального виконання судового рішення є необхідним припинити (скасувати) обтяження зареєстровані на підставі договору іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року.
Короткий зміст постанов апеляційного суду
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року скасовано в частині задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання договорів недійсними.
Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», та про припинення обтяження за реєстраційним номером 9534917, вид - заборона на нерухоме майно та за реєстраційним номером обтяження 9534956, вид - іпотека, зареєстровані на підставі договору іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що іпотекодавець за Договором іпотеки порушення своїх прав пов`язував із тим, що Кредитний договір містить несправедливі умови, наслідком чого є його недійсність, посилався на встановлення таких обставин в ході іншого судового розгляду. Відповідно до рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року частково задоволений позов Банку до ОСОБА_1 та відмовлено ОСОБА_1 у позові до Банку про визнання кредитного договору недійсним через сплив позовної давності. Водночас цим рішенням суду було встановлено обставини з приводу того, що позичальнику ОСОБА_1 на момент укладення Кредитного договору не надана у письмовій формі повна інформація про кредитні умови, щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг з оформлення кредитного договору, Банк не підтвердив укладення та погодження сторонами на виконання умов договору, додатку до договору, яким визначено Графік погашення платежів, з детальним описом сукупної вартості кредиту, даних з приводу реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, не було попередження Позичальника про валютні ризики під час виконання зобов`язань. Наведені обставини не доказуються при розгляді даної справи, оскільки преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України.
Однак визначальним у вказаній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов Кредитного договору, щодо яких сторони Банк та ОСОБА_1 досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про порушення цим самим прав ОСОБА_2 . Спір виник з приводу обґрунтованості включення до Кредитного договору умов, які сторони договору визначили як істотні та спростування презумпції правомірності цього правочину обґрунтовувалось відсутністю волевиявлення позичальника ОСОБА_1 на отримання позики на таких умовах, через його необізнаність. Однак на час укладення Кредитного договору 04 жовтня 2007року ОСОБА_2 не був стороною договору та навіть не забезпечував виконання зобов`язання за Договором іпотеки, який було укладено 18 лютого 2010 року. Тобто на час укладення Договору іпотеки сторони Кредитного договору частково виконали досягнуті домовленості, Банк видав кошти в розмірі обумовленому договором, а позичальник ОСОБА_1 протягом тривалого часу вносив платежі в рахунок погашення за договором.
За таких умов ОСОБА_2 не довів, що укладенням Кредитного договору з позичальником ОСОБА_1 мало місце порушення його прав, як іпотекодавця.
Так само звернення особи до суду із позовом повинне здійснюватися із дотриманням норм матеріального права щодо позовної давності. ОСОБА_2 реалізував своє право на оспорення Кредитного договору та Договору іпотеки 30 червня 2021 року, пояснюючи це тим, що тільки після ухвалення рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року він дізнався про порушення свого права. Проте ОСОБА_2 поручився за виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором уклавши Договір іпотеки 18 лютого 2010 року, тож саме з цього часу у нього виникло право вимоги до Банку як іпотекодержателя. За обставин цієї справи ОСОБА_2 попередньо звертався до суду з вимогами про визнання Договору іпотеки недійсним та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13 квітня 2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Банку про визнання недійсним Договору іпотеки. В подальшому ОСОБА_2 проявив інтерес до правовідносин щодо недійсності Кредитного договору та Договору іпотеки тільки 30 червня 2021 року, тобто поза межами позовної давності. Отже навіть з урахуванням переривання давності, очікування впродовж більш як шести років не є свідченням належної процесуальної поведінки сторони і не ґрунтується на положеннях чинного законодавства.
Тому суд може застосувати наслідки спливу позовної давності передбачені статтею 267 ЦК України та відмовити в позовних вимогах ОСОБА_2 з цих підстав. ОСОБА_2 не підтвердив належними та допустимими доказами обставини щодо звернення до суду в межах визначених законодавством строків чи поважності причин, через які цей строк пропущено.
Перевіряючи доводи Банку про незаконність рішення в частині відмови в задоволенні його вимог, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що Банк реалізував своє право на стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором з приводу чого є рішення суду, яке набрало законної сили. Тому посилання ОСОБА_2 на припинення зобов`язання не можуть ґрунтуватись виключно на припущеннях. Наявність самої вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості так само як і самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
Висновок суду першої інстанції з приводу того, що до спірних правовідносин підлягали застосуванню положення чинного законодавства щодо позовної давності не ґрунтується на законі. У правовідносинах, що виникли Банк теж мав звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права в межах загальної позовної давності тривалістю у три роки, оскільки правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки охоплюються дією саме цієї статті. Водночас посилання представника Банку, що в Кредитному договорі сторони обумовили п`ятирічний строк звернення до суду за вимогами, що витікали із Кредитного договору, має безпосереднє правове значення для іпотекодавця, оскільки такою домовленістю Банку із позичальником збільшено строк в межах якого Банк може звернутися до позичальника з питань належного виконання зобов`язань досягнутих в Кредитному договорі. Вплив даної обставини апеляційний суд пов`язує із строком звернення Банку до іпотекодавця з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки з тих підстав, що термін дії Договору іпотеки визначено в пункті 29 договору - до повного виконання позичальником та іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.
Матеріалами справи встановлено, що Банк звернувся з позовом до відповідачів 24 грудня 2021 року з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, до цього 24 грудня 2015 року Банк звертався до Василівського районного суду Запорізької області до позичальника ОСОБА_1 та поручителів. За результатами звернення ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості за Кредитним договором та визнано припиненими договори поруки. За конкретних обставин цієї справи Банк не відмовився від виконання Кредитного договору, продовжував нараховувати суми до погашення кредиту, проценти та пеню, звернувся із вимогами до іпотекодавця ОСОБА_2 і проявив інтерес до правовідносин щодо погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавця 24 грудня 2021 року, тобто в межах строку дії Кредитного договору, термін дії якого визначено в договорі до 20 листопада 2022 року.
Водночас суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що Банк не підтвердив існування у позичальника ОСОБА_1 заборгованості перед Банком в розмірі 183 946,76 дол. США, заборгованість по процентах 54 723,43 дол. США та пені 628 084,13 грн, оскільки хоч такий розмір заборгованості встановлений Василівським районним судом Запорізької області в рішенні від 16 лютого 2018 року, що набрало законної сили, та ці обставини не повинні доказуватися при розгляді цієї справи, з часу ухвалення цього рішення минув значний проміжок часу та позивач не надав відомостей, що не відбулось часткове виконання рішення суду та з огляду на це не змінився розмір заборгованості, що був визначений судом в іншій справі. Крім того, наданий Банком розрахунок містить інші суми заборгованості, а саме сума боргу визначена в розмірі 609 738,68 дол. США, з яких заборгованість за кредитом 183 946,76 дол. США, заборгованість по процентах 219 179,66 дол. США та пеня 206 612,26 дол. США.
Отже правильні висновки суду першої інстанції з приводу того, що вирішення спору в даній справі про звернення стягнення за Договором іпотеки в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором без визначення загального розміру вимог та всіх його складових не буде ґрунтуватися на положеннях чинного законодавства.
Аргументи учасників справи
01 травня 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив cкасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, рішення суду першої інстанції в частині указаних вимог залишити в силі, вирішити питання судових витрат.
Касаційну скаргу мотивовано наступним:
іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов`язання та має похідний характер від договору кредиту, що позбавляє її можливості самостійного існування без основного боргового зобов`язання. Іпотекодавець є заінтересованою особою у кредитному договорі на забезпечення належного виконання умов якого укладено договір іпотеки, оскільки у разі визнання основного зобов`язання недійсним, майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені з огляду на те, що недійсне основне зобов`язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області встановлено недійсність кредитного договору, однак відмовлено у визнанні його таким з огляду на пропуск позивачем ОСОБА_1 позовної давності, тому у ОСОБА_2 наявні всі підстави для звернення до суду з вимогами про оскарження кредитного договору;
з огляду на те, що саме рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року (справа № 311/4549/15-ц) встановлено недійсність оскаржуваного кредитного договору, належне виконання якого забезпечено майном ОСОБА_2 , відлік позовної давності повинен мати початок саме з дати набрання цим рішенням законної сили, оскільки ним встановлено безпосередній подальший обов`язок та відповідні правові наслідки для останнього. Виходячи з того, що ОСОБА_2 не був стороною оскаржуваного кредитного договору, а про його невідповідність приписам Закону дізнався з рішення суду, ухваленого за результатами розгляду справи, в якій він не був стороною, то саме з дати ознайомлення з цим рішенням починається відлік позовної давності для останнього з вимогами про визнання вказаного договору недійсним;
з огляду на те, що суд апеляційної інстанції зробив висновок про недоведеність ОСОБА_2 порушеного права кредитним договором, застосування позовної давності до цих вимог є неможливим, оскільки вказаний висновок є самостійною підставою для відмови у задоволенні такої вимоги (постанова Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі № 758/10335/16-ц).
            04 травня 2023 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову; судові витрати покласти на відповідачів.
Касаційну скаргу мотивовано наступним:
на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 20 січня 2021 року Банк направив до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучив у тому числі копії позовної заяви разом з додатками (зокрема, й розрахунку заборгованості) для відповідачів. Крім цього, при поданні позовної заяви від 24 грудня 2020 року до суду разом із позовом надано розрахунок заборгованості за договором № 14.13533 від 03 жовтня 2007 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 . Як вбачається із копії останнього аркуша розрахунку, він виконаний станом на 05 грудня 2020 року, а також підписаний представником Банку. Отже, суду першої інстанції надані належні та допустимі докази у справі, які він відхилив з формальних міркувань, що призвело до неповного встановлення обставин справи та передчасної відмови в позові. Більше того, суд вже перевіряв та встановлював факт наявності заборгованості ОСОБА_1 перед Банком, а також розмір такої заборгованості у рішенні від 16 лютого 2018 року Василівського районного суду Запорізької області у справі № 311/4549/15-ц, яке набрало законної сили. Зокрема, з виписки за рахунком № НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачається, що останній платіж на погашення боргу надійшов 04 березня 2015 року, тобто, ще до ухвалення вказаного рішення. Будь-яких інших платежів з 04 березня 2015 року по 31 серпня 2021 року не надходило. Виписка є належним доказом щодо наявної заборгованості, що підтверджується, зокрема, висновками Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 759/11453/20, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18. Якщо суд відхилив наданий Банком розрахунок заборгованості, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості відповідно до узгоджених сторонами умов договору на підставі наявних у справі первинних документів та встановлених судами преюдиційних обставин, а не відмовляти у позові взагалі;
як вбачається з п. 6.8 кредитного договору, позовна давність по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Звернення стягнення на предмет іпотеки спрямоване на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням та має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальним Законом України «Про іпотеку», а не загальними нормами ЦК України, які регулюють відносини пов`язані з основним зобов`язанням. Банк звертався з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вказаний позов було задоволено, однак рішення не виконане. Відповідно, саме з цього моменту (набрання 04 травня 2018 року законної сили рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року у справі № 311/4549/15-ц) у Банку виникло право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок наявної та встановленої судом заборгованості, тобто використати додатковий (акцесорний) спосіб правового захисту. Станом на момент пред`явлення позову про звернення стягнення у цій справі (24 грудня 2020 року) збільшений сторонами 5-річний строк позовної давності не сплинув. Окрім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 (із змінами) карантин було встановлено на всій території України з 12 березня 2020 року до 30 квітня 2021 року. Надалі карантин неодноразово продовжувався.
Банк подавав до суду апеляційної інстанції письмові пояснення, в яких висловив свою позицію щодо позовної давності, а також заявив клопотання про визнання причин пропуску такого строку поважними у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку щодо пропуску такого строку, оскільки справа №311/4549/15-ц про стягнення заборгованості з відповідача 1 за кредитним договором розглядалась судом тривалий час.
            У червні 2023 року Банк подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 в оскаржуваній ОСОБА_2 частині відмови в задоволенні вимог за зустрічним позовом.
Зазначає, що  ОСОБА_2  не є стороною кредитного договору, який був укладений між Банком та ОСОБА_1 . Спір щодо недійсності кредитного договору за позовом ОСОБА_1 вже розглядався судом. Зокрема, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним було відмовлено у зв`язку зі спливом позовної давності (рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року у справі № 311/4549/15-ц, яке набрало законної сили).
Окрім цього, 19 грудня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області у справі № 200/11373/15 апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 червня 2015 року скасовано та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до АТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. про визнання договору іпотеки недійсним та зобов`язання зняття заборон.
Тобто, судами вже розглядався та вирішувався як спір щодо визнання недійсним кредитного договору, так і спір щодо визнання недійсним договору іпотеки та зняття заборон. В задоволенні обох позовів було відмовлено. ОСОБА_2 повторно ініціював судовий спір щодо вимог, які вже розглянуті та вирішені судами.
Іпотекодавець при укладенні Договору іпотеки 18 лютого 2010 року підтвердив факт ознайомлення з умовами кредитного договору, не висловивши при цьому жодних заперечень щодо його змісту чи умов. Зобов`язання за кредитним договором, які забезпечуються договором іпотеки, чітко вказані в самому договорі іпотеки. Більше того, Іпотекодавець не був зобов`язаний укладати договір іпотеки в забезпечення виконання кредитного договору, особливо якщо він вважав його умови несправедливими, однак він свідомо, відповідно до власного волевиявлення та після ознайомлення з умовами кредитного договору, уклав з Банком договір іпотеки. Підписавши 18 лютого 2010 року договір іпотеки, Іпотекодавець дізнався не лише про істотні умови договору іпотеки, й про істотні умови кредитного договору від 04 жовтня 2007 року. Відтак саме з цього моменту починається відлік позовної давності для вимог про визнання договорів недійсними.
При цьому, матеріали справи не містять жодного обґрунтування того, які саме об`єктивні причини позбавили позивача за зустрічним позовом можливості дізнатися про порушення свого права та звернутися до суду з указаним позовом раніше, ніж у 2022 році, тобто через 12 років після укладення договору іпотеки. Позивач за зустрічним позовом, звернувшись до суду у 2022 році, загальну позовну давність пропустив, клопотання про його поновлення не заявляв. В матеріалах справи міститься клопотання банку про застосування до спірних правовідносин наслідків пропуску позивачем позовної давності.
            У липні 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу Банку.
Зазначив, що суд першої інстанції встановив, що за весь час перебування цивільної справи у провадженні позивач не надав обґрунтований і належним чином оформлений розрахунок заборгованості за кредитним договором. Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції. Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів щодо відсутності виконавчого провадження, відкритого на виконання рішення Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року та нездійснення в його межах відрахувань з боржника, твердження Банку щодо обґрунтованості розміру заборгованості є неправильним.
Посилання АТ КБ «ПриватБанк», що на суд покладено обов`язок встановлювати розмір заборгованості у разі незгоди з наданим розрахунком не заслуговує на увагу, оскільки указані вимоги ЦПК України не містять такої вказівки, а навпаки зазначають про обов`язок сторін довести належними доказами заявлені вимоги. Саме на позивача покладено обов`язок доведення розміру заборгованості, оскільки саме факт її наявності є передумовою для звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Наданий АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості містить показники щодо нарахувань відсотків (у різному розмірі) та штрафних санкцій, посилання на механізм нарахування яких не зазначено у позові, що позбавляє можливості перевірити вірність їх нарахування.
Звернення кредитора до боржників за кредитними договорами з позовом про стягнення заборгованості не є підставою для переривання позовної давності у зобов`язанні між кредитором та іпотекодавцем. Тобто у разі виникнення порушення основного зобов`язання починається перебіг позовної давності як для стягнення заборгованості, так і для звернення стягнення.
Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні порушив норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 305/1180/15, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16), Верховного Суду від 09 грудня 2019 року у справі № 337/1253/16, від 24 липня 2019 року у справі № 521/14384/16, від 03 лютого 2022 року у справі № 758/10335/16).
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ КБ «Приватбанк» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні порушив норми процесуального права - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, Верховного Суду від 06 квітня 2017 року у справі № 905/2009/15, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 14 квітня 2021 року у справі №759/11453/20, від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15, від 26 вересня 2018 року у справі №159/2146/15, від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 20190 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21, від 13 липня 2018 року у справі № 911/1850/18, від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21, від 02 жовтня 2019 року у справі № 307/23/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 907/628/17, від 02 серпня 2021 року у справі № 913/680/17).
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2023 року продовжено ОСОБА_2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк».
Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини
Судивстановили, що 04 жовтня 2007 року ОСОБА_1 на умовах кредитного договору № 14.13533 від 04 жовтня 2007 року отримав від Банку кредит готівкою в сумі 236 000,00 дол. США в користування під 16 % річних на строк до 20 листопада 2022 року.
В забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2 18 лютого 2010 року укладено договір іпотеки № 14.13533/1, за яким останній передав в іпотеку належне йому нерухоме майно, загальною площею 587 кв. м, по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 10663685. В пункті 24 Договору іпотеки сторони дійшли згоди, зокрема про те, що в разі продажу предмету іпотеки на публічних торгах, реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до чинного законодавства та при зверненні стягнення в позасудовому порядку початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 100 % від вартості, яка зазначена в пункті 12 цього договору та становить 1 363 500,00 грн. Термін дії договору визначено в пункті 29 договору - до повного виконання позичальником та іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.
29 серпня 2015 року Банк звернувся до ОСОБА_1 з повідомленням, в якому йшлося про неналежне виконання з боку позичальника зобов`язань за кредитним договором, з огляду на що утворилася прострочена заборгованість в розмірі 24 031,37 дол. США; повідомлення містить вимогу про необхідність погашення простроченої заборгованості в строк не пізніше 5 днів з дати одержання цього повідомлення; в підтвердження направлення цього повідомлення Банк посилався на Реєстр згрупованих поштових відправлень від 31 серпня 2015 року.
В повідомленні Банку від 04 листопада 2015 року, адресованому ОСОБА_1 та поручителям, йшлося про неналежне виконання з боку позичальника ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та наявність простроченої заборгованості в розмірі 32 867,46 дол. США.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року у справі № 200/11373/15-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13 квітня 2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Банку про визнання недійсним договору іпотеки через недоведеність обставин з приводу того, що нерухоме майно, предмет іпотеки, не було ідентифіковано належним чином.
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16 лютого 2018 року у справі № 311/4549/15-ц частково задоволено позов Банку до ОСОБА_1 , поручителів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , стягнено з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 238 670,10 дол. США, з яких 183 946,76 дол. США неповернута сума кредиту, 54 723,34 дол. США проценти за користування кредитом та 628 084,13 грн пеня. Визнано припиненими договори поруки, укладені між Банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Також відмовлено ОСОБА_1 у позові до Банку про визнання кредитного договору недійсним через сплив позовної давності.
Судом у наведеній справі встановлено, що станом на 17 листопада 2016 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором становить 238 670,10 дол. США та 628 084,13 грн, що складається з: 183 946,76 дол. США - неповернута сума кредиту; 54 723,34 дол. США - проценти за користування кредитом, нараховані згідно п. 4.1, 4.3 Кредитного договору; 628 084,13 грн - пеня згідно п. 6.1 Кредитного договору.
Розмір заборгованості за кредитним договором в цій справі Банк навів в розрахунку заборгованості, згідно якого станом на 05 грудня 2020 року сума боргу становила 609 738,68 дол. США, з яких заборгованість за кредитом 183 946,76 дол. США, заборгованість по процентах 219 179,66 дол. США та пеня 206 612,26 дол. США; останнє погашення за наданим кредитом здійснене 04 лютого 2015 року в сумі 1 096,14 дол. США. Банком надана також виписка з рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 за період 01 січня 2000 року по 29 березня 2022 року та рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_3 за період 01 січня 2000 року по 29 березня 2022 року. 
ОСОБА_2 30 червня 2021 року у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування позовної давності.
У відзиві на зустрічну позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» заявлено про застосування позовної давності.
Позиція Верховного Суду
Щодо зустрічних позовних вимог  ОСОБА_2
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
У статті 50 ЦПК України передбачено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див., зокрема, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18, пункт 41) та багатьох інших).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами у цивільному процесіє такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)). Визначення в позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) повинно відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 686/20282/21 (провадження № 14-102цс22)).
Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). 
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2021 року у справі №264/632/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22). 
Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року в справі № 570/1533/20 (провадження № 61-8068св21), постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20), 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21)).
У справі, що переглядається, суди не врахували, що ОСОБА_2 пред`явив вимогу про визнання недійсним кредитного договору, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , лише до Банку; у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них; пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові.
За таких обставин суди мали відмовити у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору внаслідок неналежного складу відповідачів. Інші вимоги за його зустрічним позовом про визнання недійсним договору іпотеки та припинення обтяження ґрунтуються виключно як наслідок недійсності кредитного договору, у зв`язку з цим також не підлягали задоволенню.
Тому постанова суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 підлягає зміні в мотивувальній частині.
Щодо первісного позову АТ КБ «Приватбанк»
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац 3 статті 1 Закону України «Про іпотеку»). 
У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (пункт 1 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку»).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справа № 753/11000/14-ц (провадження 
№ 61-11сво17), на яку посилається Банк у касаційній скарзі, вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 26 вересня 2018 року у справа № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18) вказано, що «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».
Виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. Зокрема, схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), на яку є  посилання в касаційній скарзі Банку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18 (провадження № 61-19542св19), на яку посилається Банк у касаційній скарзі, вказано, що «суди не уточнили в якій саме частині ОСОБА_1 визнала позовні вимоги, оскільки остання не навела власного обґрунтованого розрахунку суми боргу, яка утворилась у неї у зв`язку з використанням кредитних коштів. Також суди повинні були з урахуванням вищевикладеного та розрахунку боргу наданого позивачем провести власний розрахунок боргу».
Суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (див. постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19)).
Відповідно до статті 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша, п`ята статті 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта, п`ята статті 267 ЦК України).
Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову.
Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.
Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).Тлумачення статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) зазначено, що:
«31. Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).
48.Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року;
51.Велика Палата Верховного Суду підтримує висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. […] позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 440/1509/18 (провадження № 61-15413св20) зазначено, що «договір про збільшення позовної давності від 07 червня 2013 року, укладений між ПАТ «Інтеграл-банк» і ОСОБА_2 , стосується зобов`язань, які виникли за кредитним договором від 03 вересня 2007 року, а не вимоги про звернення стягнення на підставі договору іпотеки від 03 вересня 2007 року (а. с. 77 - 79, т. 1); договір іпотеки від 03 вересня 2007 року, укладений між АКБ «Інтеграл-банк» та ВАТ «Буський пивоварний завод», умов про позовну давність не містить […] За таких обставин суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ВАТ «Буський пивоварний завод» про застосування позовної давності щодо вимог, які виникли на підставі договору іпотеки від 03 вересня 2007 року. Ураховуючи, що суди встановили обґрунтованість позовних вимог, позовна давність за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки спливла, а відповідач подав до суду заяву про застосування наслідків пропущення позовної давності, колегія суддів доходить висновку про відмову в задоволення позову у зв`язку зі спливом позовної давності».
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
суди не врахували, що при визначенні розміру заборгованості за кредитним договором суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази, наданий позивачем розрахунок заборгованості, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду;
суди помилково вважали, що Банк не підтвердив наявність в позичальника ОСОБА_1 заборгованості перед Банком в розмірі 183 946,76 дол. США, заборгованість по процентах 54 723,43 дол. США та пені 628 084,13 грн, хоч такий розмір заборгованості встановлений в рішенні суду від 16 лютого 2018 року у справі № 311/4549/15-ц, та Банк первинними документами підтверджував, що після ухвалення цього рішення заборгованість на виконання рішення суду не сплачувалась. Відповідачі таких доводів та відповідних їм доказів не спростували. При цьому  ОСОБА_2 не брав участі у справі № 311/4549/15-ц, тому не мав процесуальних перешкод і щодо оспорювання розміру кредитної заборгованості, встановленої у наведеній справі, проте таким правом не скористався;
            апеляційний суд не врахував, що звернення до суду з позовом про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством; пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності; АТ КБ «ПриватБанк» позов про звернення стягнення на предмет іпотеки пред`явлено у грудні 2020 року, тобто зі спливом позовної давності, оскільки внаслідок пред`явлення вимоги про повернення заборгованості за договором достроково згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України та звернення у грудні 2015 року до суду з відповідним позовом до боржника і поручителів у справі № 311/4549/15-ц Банк змінив строк виконання зобов`язання, тому право на позов щодо звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у Банка щонайменше у грудні 2015 року. Отже, позовна давність сплинула у грудні 2018 року, а ОСОБА_2 заявив про її застосування;
необґрунтованими є доводи Банку з посиланням на збільшення позовної давності у кредитному договорі між Банком та ОСОБА_1 , оскільки на вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Збільшення позовної давності за основним зобов`язанням не збільшує позовну давність за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Умова договору про строк дії договору не є умовою про збільшення позовної давності.Договір іпотеки № 14.13533/1 від 18 лютого 2010 року між Банком та ОСОБА_2 умов про збільшення позовної давності не містить;
колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з посиланням на судовий розгляд справи №311/4549/15-ц (її тривалість) за позовом Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки звернення кредитора з позовом до боржника про стягнення заборгованості не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки до іпотекодавця. Саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин, а сам лише факт звернення кредитора з позовом до боржника про стягнення заборгованості не є поважною причиною пропуску позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не створює об`єктивних та незалежних від кредитора перешкод для звернення до суду і з такою вимогою;
суд касаційної інстанції не приймає посилання Банку на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» № 540-ІХ від 30 березня 2020 року, оскільки позовна давність сплинула до його прийняття.
За таких обставин судам слід було відмовити у задоволенні позову Банку до  ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки за спливом позовної давності. 
Разом з тим, касаційний суд неодноразово звертав увагу, хто є належним відповідачем (відповідачами) за позовом про звернення стягнення. Зокрема, у справі за позовом іпотекодержателя про звернення стягнення належним відповідачем є іпотекодавець та/або особа, яка набула статус іпотекодавця (див. зокрема, постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 19 травня 2021 року у справі № 756/2298/18 (провадження № 61-3976св21), від 19 жовтня 2022 року в справі № 712/19272/12 (провадження № 61-3836св22)).
Суди не врахували, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем за позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, що є самостійною підставою для відмови в позові до нього.
Суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про сплив позовної давності за вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак помилково відмовив у первісному позові Банку за необґрунтованістю позовних вимог.
У зв`язку із цим судові рішення в частині первісних позовних вимог Банку належить змінити в мотивувальній частині.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду частково ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишити без змін.
Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_2 та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 квітня 2023 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             В. І. Крат
 
Судді:                                                                                       Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Краснощоков