КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа № 759/20603/23                                                                    Головуючий у суді І інстанції: Журибеда О.М.
провадження №22-ц/824/6872/2024                                                    Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
02 квітня 2024 року                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Хаєцької Олени Сергіївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У жовтні 2023 року позивач АТ «СК «Країна» звернувся до ОСОБА_1 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 11.04.2022 року між АТ «СК «Країна» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування назеиного транспорту №УА0264834. У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. Предметом даного договору були майнові права страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 .
18.08.2022 року відбулася ДТП за участю транспортного засобу «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 та транспортного засобу «Ford», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .. Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.
Відповідно до постанови суду від 17.10.2022 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.
З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся страхувальник та надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих документів було складено страхові акти.
Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом обов`язкового страхування, ПрАТ «СК «Універсальна» було відшкодовану шкоду позивачу у розмірір 78149, 15 грн.
Отже різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 45555, 52 грн.
Позивач просив суд стягнути з відповідача в порядку регресу грошові кошти в розмірі 45535, 52 грн, а саме суму різниці між фактично завданими збитками та суми сплаченої страховиком відповідача та судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року позовну заяву залишено без задоволення.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Хаєцька Олена Сергіївна, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції помилково застосував висновки Верховного Суду, які не є подібними до спірних правовідносин.
Вказувала, що при розрахунку страхового відшкодування страховою компанією відповідача було застосовано коефіцієнт фізичного зносу, внаслідок чого було розраховано та виплачено страхове відшкодування з урахування приписів ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки складові частини кузова та оперення кузова, кабіни, рами застрахований транспортний засіб відновлювали ремонтом, тобто було визначено матеріальний збиток з урахуванням франшизи у розмірі 1000 грн, внаслідок чого було виплачено страхове відшкодування саме у розмірі 26311,69 грн, про що надано докази в суді першої інстанції.
Також зазначила, що при виплаті страхового відшкодування страхова компанія відповідача вирахувала знос транспортного засобу внаслідок чого не покрила нанесений збиток відповідачем у розмірі фактичних витрат на ремонт пошкодженого транспортного засобу.
Посилалась на те, що відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до АТ «СК «Країна» перейшло право вимоги до відповдіача (особи, відповідальної за завдані збитки) у розмірі фактично виплаченого відшкодування (у розмірі понесених витрат), тобто спірній сумі, що виключає будь-яку залежність вказаного розміру від оцінки відновлювального ремонту забезпеченого майна. Тому представник апелянта вважає, що різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодування становить 45 535,52 грн, яку повинен відшкодувати відповідач.
21 лютого 2024 року на електронну адресу Київського апеляційного суду та в подальшому на поштову адресу апеляційного суду 23 лютого 2024 року надійшли відзиви на апеляційну скаргу ідентичні за своїм змістом від представника відповідача - адвоката Осипенка В.Ю., просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 88-96, 97-108).
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги представник відповідача вказував на те, що позивач не надав доказів того, що для відновлення попереднього стану автомобіля були використані саме вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, і такі докази не були надані до суду першої інстанції.
Також в апеляційній скарзі заявлено, начебто страховик відповідача (третя особа) виконав свої зобов`язання, а відмінність між сумами виплат позивача (123 684,67 грн) і третьої особи (78 149,15 грн) виникла внаслідок того, що третя особа правомірно і точно врахувала знос транспортного засобу, а Позивач, також правомірно і точно, не врахував цей знос.
При цьому процедура оцінки, правильність та законність застосування відповідних методик, законність висновків та кінцевої суми оцінки, що застосовувались обома страховими компаніями, не були підставами позову і не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Звернув увагу суду апеляційної інстанції на те, що належне виконання страховиком завдавана шкоди своїх зобов`язань, передбачених ст.ст. 22, 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування» виключає можливість вимог до такого завдавана шкоди, якщо шкода не перевищує страхову суму (ліміт). При цьому належність чи неналежність виконання страховиком завдавача шкоди своїх зобов`язань не були підставами позову і не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вважає, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у даній справі, що є підставою для відмови в позові. AT «СК «Країна» має право пред`являти свої вимоги стосовно відшкодування різниці між фактичним (на її думку) розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом обов`язкового страхування цивільної відповідальності до ПрАТ «СК «Універсальна», в тому числі і в судовому порядку.
29 лютого 2024 року на поштову адресу Київського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення від представника скаржника - Хаєцької Олени Сергіївни , в яких зазначила зокрема те, що в даній справі необхідно застосувати висновки Верховного Суду, які викладені у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-691цс15, у постанові від 03.12.2020 року у справі № 352/1384/18 (а.с. 110-115).
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 та у постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та обґрунтовував свої висновки тим, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до полісу страхування цивільно-правової відповідальності ЕР-208825188, страхова сума становить 130 000 грн, вартість відновлюваного ремонту автомобіля потерпілої становить 123684,67 грн, що підтверджується належними та допустимими доказами, тобто вартість ремонту є меншою, за страхову суму.
Суд  першої інстанції вважав, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки третьою особою сплачено на користь позивача 78149,15 грн, у разі незгоди з зазначеною сумою, позивачу слід звертатись саме до страховика відповідача, з метою стягнення повної вартості відновлювального ремонту автомобіля потерпілої, в межах ліміту відповідальності.
Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 11.04.2022 року між АТ «СК «Країна» та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №УА0264834, відповідно до якого АТ «СК «Країна» взяло на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. Предметом договору є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Subaru», л.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 6).
18.08.2022 року о 13 год. 20 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Ford Tourneo Connect», д/н НОМЕР_2 , по вул. Центральній в с. Бузова Бучанського району Київської області, не врахував дорожню обстановку, не дотримався безпечного бокового інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем «Subary Forester», д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку; в результаті зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.10.2022 року у справі №369/9057/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України (а.с. 10).
19.08.2022 року ОСОБА_2 подав заяву №9300/22 до АТ «СК «Країна» про настання страхового випадку та заяву про виплату страхового відшкодування №9301/22 (а.с. 11, 12).
Відповідно до акту огляду транспортного засобу від 19.08.2022 року та страхового акту №23/69190/2.1.5.1. від 29.08.2022 року позивачем АТ «СК «Країна» потерпілій особі (страхувальнику) було виплачено страхове відшкодування у розмірі 123 684, 67 грн, що також підтверджується платіжним дорученням №10089 від 29.08.2022 року (а.с. 14, 18, 19, 20).
Цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР-208825188Ю у ПрАТ «СК «Універсальна» відповідно до якого страхова сума складає 130000, 00 грн. (а.с. 21).
На адресу ПрАТ «СК «Універсальна» позивач надсилав заяву на виплату страхового відшкодування №7777 від 01.09.2022 року з проханням здійснити відшкодування шкоди у розмірі 123 684, 67 грн у зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди яка відбулась 18.08.2022 року (а.с. 22).
Відповідно до відповіді ПрАТ «СК «Універсальна» від 20.09.2022 року №2488/24-101, останнє сплатило позивачу АТ «СК «Країна» суму страхового відшкодування у розмірі 78149, 15 грн. (а.с. 23).
З метою досудового врегулювання спору АТ «СК «Країна» направило на адресу відповідача ОСОБА_1 заяву від 19.01.2023 року №69190/ІНС про відшкодування збитків з вимогою сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 45 535, 52 грн (а.с. 24). Однак вимоги претензії з боку відповідача залишилися без виконання.
Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 та 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц; постанові від 03 грудня 2020 року у справі №352/1384/18.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Відповідно до  ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки страхова компанія відповідача оцінила шкоду з урахуванням зносу, відповідно до вимог законодавства, у свою чергу потерпілий має право на відшкодування всіх витрат понесених на відновлення автомобіля у зв`язку з заподіянням шкоди при ДТП. Позивач - страхова компанія потерпілого ці витрати відшкодувала, та відповідно до ст. 1191 ЦК України набула права вимоги до винної особи.
Суд апеляційної інстанції вважає, що ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» та АТ «СК «Країна» здійснили страхові виплати відповідно до вимог законодавства, їх рішення про здійснення виплат відповідачем не оспорювались та не оскаржувались.
Отже у відповідача виник обов'язок щодо сплати різниці між фактично витраченими коштами на відновлення автомобіля страховою виплатою АТ «СК «Країна» та страховою виплатою ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» в якій враховано знос автомобіля.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу а, згідно зі статтею 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням),та у зв`язку із заміною сторони кредитора у деліктному правовідношенні у межах фактичних витрат, до позивача перейшло право вимоги у відповідній частині до відповідача, оскільки страхова виплата страховика відповідача є недостатньою для повного відшкодування завданої ним шкоди.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 464/1937/16-ц.
Доводи представника відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що АТ «СК «Країна» має право пред`явити свої вимоги стосовно відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом обов`язкового страхування цивільної відповдіальності до ПрАТ «СК «Універсальна», суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказана страхова компанія з урахуванням вимог статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виконала свої зобов`язання за договором обов`язкового страхування, укладеним з відповідачем, тому різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням підлягає стягненню саме з відповідача.
Крім того, у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Вказаний висновок підтверджений Верховним Судом, зокрема і в постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 759/7787/18, яка підлягає врахуванню в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, суд на підставі статті 1194 ЦК України постановляє стягнути з винної особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, на користь потерпілої особи (чи її страховика) різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної у результаті пошкодження транспортного засобу, у більшості випадків ця різниця утворюється внаслідок того, що за договорами (полісами) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхові компанії вартість відновлювального ремонту обраховують з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу, тоді як фактичні витрати на ремонт здебільшого перевищують зазначену суму.
При цьому якщо потерпілий (чи його страховик) звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19).
Доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.
При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав керуватись положеннями ст. 27 Закону України «Про страхування», ч. 1 ст. 1191 ЦК України, ст. 1194 ЦК України та наведеними правовими висновками Верховного Суду.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суд першої інстанції у повному обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та відповідними нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав невірну оцінку доказам наявним у матеріалах справи, в результаті чого ухвалив помилкове рішення, яке не повною мірою відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову АТ «Страхова компнаія «Країна».
У зв`язку із скасуванням судового рішення і задоволенням позову, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, апеляційний суд покладає на відповідача витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги, у розмірі 6710 грн, що складає 2684 грн - сплачений судовий збір при подачі позову та 4026 грн - сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги (а.с. 3, 77).
Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Хаєцької Олени Сергіївни, яка діє в інтересах Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» завдані збитки в порядку регресу у розмірі 45 535 (сорок п'ять тисяч п'ятсот тридцять п'ять) грн 52 коп..
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6710 (шість тисяч сімсот десять) грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Реквізити сторін:
Позивач: Акціонерне товариство «Страхова компанія «Країна», код ЄДРПОУ: 20842474, адреса: 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29А.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .
Повний текст постанови складено «02» квітня 2024 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Д.Р. Гаращенко

                                                                                                 В.І. Олійник