КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 761/13183/23                                                                                 Головуючий у І інстанції Машкевич К.В.
Провадження №22-ц/824/8244/2024                                                            Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
ІменемУкраїни
 
22 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складіколегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Спис Ю.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати договір позики від 02.05.2021, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , недійсним.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02.05.2021 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 3 783 520,00 грн, що на день підписання еквівалентно 136 000 доларів США.
Позивач зобов`язався повернути позику до 02.04.2023 року.
З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
Позивач зазначив, що починаючи з березня 2022 року, він не має фінансової можливості повернути позичену суму через втрату усіх видів доходу, що було зумовлено військовою агресією рф та введенням воєнного стану на території України.
Зазначив, що фактично йому було надано 80 000 доларів США, а не 136 000,00 доларів США, що є грубим порушенням умов договору. Посилається на відсутність доказів того, що ним було отримано від відповідача 136 000,00 доларів США. Відповідно, ОСОБА_2 при укладенні договору позики від 02.05.2021 мав на меті ввести його в оману.
Також зазначив, що позику було надано в іноземній валюті. При цьому посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідності до якого забороняється укладати договори споживчого кредиту у іноземній валюті.
Крім того, відповідач не проінформував позивача у письмовій формі під час укладання договору про ризики в разі можливої різкої зміни валютного курсу.
На підставі викладеного вважає, що відповідач скористався його юридичною непоінформованістю, як позичальника, ввів його в оману та допустив відносно нього свідоме шахрайство з метою отримання з нього надприбутків, тому вважає договір позики таким, що не відповідає чинному законодавству України, і просить визнати його недійсним.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про неналежне виконання відповідачем умов договору позики, оскільки фактично було передано лише 80 000 доларів США. Докази, підтверджуючі факт передачі коштів в матеріалах справи відсутні. Суд не перевірив справжню природу укладеного договору, не дав оцінку поданим позивачем доказам. Судом не враховано доводи позивача щодо неможливості виконання зобов`язання, факт введення відповідачем позивача в оману та невідповідність договору позики вимогам чинного законодавства в частині валюти грошового зобов`язання.
Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Замковенко Р.М. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на безпідставність доводів скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що суд першої інстанції в повній мірі з`ясував та дослідив обставини, що мають значення для справи. Взяті на себе зобов`язання за договором позики від 02.04.2021 року в частині передачі ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 3 783 520,00 грн, ОСОБА_2 повністю виконав в день і час підписання цього договору. Жодного доказу на підтвердження укладення оспорюваного договору шляхом введення позивача в оману, останній не надав. Усі істотні умови, встановлені для договору позики, сторонами дотримані. Грошову одиницю договору позики сторонами погоджено - гривню. Неможливість виконання позивачем умов договору позики не є підставою для визнання його недійсним.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Замковенко Р.М. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, підтримавши доводи, викладені ним у відзиві на скаргу.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судової повістки на електронну адресу позивача, зазначену ним у процесуальних документах по справі, як засіб для листування з судом. 
17 травня 2024 року ОСОБА_1 надіслав на адресу Київського апеляційного суду клопотання про перенесення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю з`явитися у судове засідання, призначене на 22.05.2024 року о 13 год. 20 хв., через від`їзд до м. Львів, на підтвердження чого додав до клопотання роздруківку з сайту Booking про підтвердження бронювання номеру готелю у м. Львів з 21.05.2024 по 24.05.20024.
З`ясувавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали, додані позивачем до клопотання, керуючись положенням частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе клопотання позивача про перенесення судового засідання залишити без задоволення, як таке, що не містить належного обґрунтування поважності причин неявки у судове засідання, та розглянути справу у відсутності позивача. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, 02.04.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач надав у борг позивачу грошові кошти в сумі 3 783 520, 00 грн., що на день укладання договору за курсом НБУ становило 136 000,00 доларів США (пункт 1 договору).
Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліньковою І.Г.
Строк повернення позики визначено сторонами до 02.04.2023 (пункт 3 договору).
З метою забезпечення зобов`язання за договором позики, між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (пункт 13 договору).
Звертаючись до суду першої інстанції з даним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що фактично за вказаним договором позики він отримав 80 000,00 доларів США, а не 136 000,00 доларів США. Недодержання відповідачем умов договору у частині передачі повної суми, яка зазначена у договорі, свідчить про його намір ввести позивача в оману, через що є підстави вважати даний договір удаваним.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог та не підтвердження їх належними доказами.
Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. 
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Так, частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду.
Згідно до вимог ст. 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
Цивільним кодексом України передбачені підстави недійсності правочину, зокрема підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також: інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей., яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
Як вбачається зі змісту нотаріально посвідченого Договору позики грошей від 02.04.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальником), зокрема пунктів 1, 2 Договору, своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним від Позикодавця грошей в сумі 3 783 520,00 грн., що в еквіваленті, за домовленістю сторін, становить 136 000 доларів США. Позика передається Позикодавцем Позичальнику безпосередньо при підписанні Сторонами цього Договору готівкою. 
Згідно п. 3 Договору, Сторони домовилися, що Позичальник зобов`язаний повернути суму грошових коштів, зазначену в п. 1 цього Договору, в повному обсязі до 02 квітня 2023 року включно, який може бути продовжений за взаємною згодою.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).
У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору дарування цінних паперів удаваним, має довести:
1)    факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним;
2)     спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин;
3)     настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваними правочинами.
Зазначаючи про те, що відповідач ОСОБА_2 при укладенні Договору позики від 02.04.2021 року мав на меті зовсім інші наміри , ніж це було вказано в Договорі, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.
Надаючи оцінку доводам позивача щодо застосування у даних правовідносинах положень Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції правильно зазначив, що в правовідносинах, які виникли між позивачем і відповідачем, кредитором та боржником є фізичні особи, тож до цих правовідносин мають застосовуватись норми §1 глави 71 підрозділу 1 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України, а тому застосування до даних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, є необґрунтованим, а правовідносини між фізичними особами по договору позики не можна вважати споживчим кредитуванням. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц висловила свою позицію щодо можливості надавати позику в іноземній валюті, зазначивши, що у ч. 4 ст. 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особі, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. 
Районним судом також обґрунтовано констатовано відсутність у чинному законодавстві України заборони на укладення та виконання договірного зобов`язання у іноземній валюті, зокрема позики. Також чинне законодавство не містить вимог щодо обов`язкового письмового інформування позикодавцем - фізичною особою позичальника про валютні ризики.
Доводи апеляційної скарги про ненадання судом першої інстанції належної оцінки доводам позивача про те, що у зв`язку із військовою агресією рф проти України він не має фінансової спроможності виконати зобов`язання за договором позики, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відсутність у позивача коштів на виконання зобов`язання не є підставою для звільнення від його виконання. Тим більше, що виконання зобов`язання за оспорюваним договором позики забезпечене іпотекою.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи надані позивачем докази в їх сукупності, дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог про визнання недійсним договору позики.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло б стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 січня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної или з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 28.05.2024 року.

 
Суддя-доповідач                                                                 Таргоній Д.О.
 
  Судді:                                                                         Голуб С.А.
 
                                                                                     Слюсар Т.А