Постанова
Іменем України
 
28 травня 2024 року
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/7830/2024
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Желепи О. В., Немировської О. В., 
за участю секретаря Марченка М. С.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва 
 
від 16 січня 2024 року 
 
у цивільній справі №761/28082/23 Шевченківського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_1 
 
до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"
 
про зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів за перебування у службовому відрядженні, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди
 
                                        У С Т А Н О В И В: 
07 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП "АМПУ", Підприємство), в якому просив:
- зобов`язати відповідача видати дублікат трудової книжки із внесеними до неї записами про загальний стаж (кількість років, місяців, днів роботи) роботи сумарно до працевлаштування на ДП «АМПУ» та вважати днем звільнення день видачі трудової книжки, про що внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 ;
- стягнути з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 13839,06 грн недоплачених коштів за час перебування у службовому відрядженні протягом трьох днів у травні 2023 року (добові); 297 539,79 грн вихідної допомоги;
- середній заробіток за весь час затримки розрахунку та затримки видачі трудової книжки, виходячи із 9 235,32 грн за кожний день затримки, починаючи з 17.05.2023 по день фактичного розрахунку; 
- 150 000 грн моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.08.2022 відповідно до наказу                      ДП «АМПУ» від 26.08.2022 №194-к «Про прийняття на роботу»                ОСОБА_1 прийнято на роботу. Під час укладання трудового договору на виконання статті 24 КЗпП України позивач надав роботодавцю трудову книжку, а також документи про освіту (спеціальність, кваліфікацію), відповідний військово-обліковий документ та інші документи. 16.05.2023 трудовий договір був розірваний за угодою сторін, про що виданий наказ від 16.05.2023 №229-к. Під час оформлення документів про звільнення відповідач видав позивачу дублікат трудової книжки, який не був належно, з дотриманням вимог чинного законодавства, оформлений, а саме в дублікаті трудової книжки не зазначено відомостей про трудовий стаж. Звернув увагу, що відповідач володіє всіма необхідними документами для належного оформлення дублікату трудової книжки.
Також вказував, що під час звільнення з ним не був проведений повний розрахунок, а саме не виплачено всі грошові кошти за час перебування у відрядженні та повний розмір вихідної допомоги. Згідно наказу Підприємства від 08.05.2023 №92-вд його було відряджено до міста Києва на період з 08.05.2023 по 10.05.2023. Авансування витрат на відрядження роботодавцем не проводилося.
Зазначав, що його заробітна плата за останні два місяці, які передували звільненню, а саме у березні 2023 року склала 199 114,53 грн, а у квітні 2023 року - 196 270 грн. В березні 23 було робочі дні, а у квітні було 20 робочих днів. Тому, виходячи з цього середня заробітна плата на день становить                      9 235,32 грн. Вважав, що за таких обставин відповідач повинен був виплати йому за три дні перебування у службовому відрядженні 27 705,96 грн (9235,32*3), але виплатив 13 866,90 грн. Тому доплаті підлягає 13 839,06 грн.
Крім цього, виходячи із середньої заробітної плати в сумі 9 235,32 грн та робочих днів у березні-квітні (43) позивач посилався на те, що відповідач виплатив йому при звільненні вихідну допомогу не в повному обсязі -                      298 138,35 грн, оскільки повинен був виплатити 595 678,14 грн (9235,32*43). Тому доплаті підлягає 297 539,79 грн.
Вважав, що за час затримки розрахунку та видачі належним чином оформленої трудової книжки відповідач зобов`язаний сплатити йому середній заробіток за весь час до належного виконання приписів законодавства у зв`язку зі звільненням працівника, що визначається шляхом множення розміру середнього заробітку працівника на кількість днів прострочення до моменту повного виконання грошового зобов`язання та видачі належним чином оформленого дублікату трудової книжки.
Окрім вказаних вище обставин, в обґрунтування позовних вимог                ОСОБА_1 також посилався на те, що дії відповідача призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, чим завдано йому моральної шкоди, розмір якої він оцінює в 150 000 грн.
За наведених обставин просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2024 року  позов задоволено частково.
Зобов`язано ДП «АМПУ» видати ОСОБА_1 належним чином заповнений дублікат трудової книжки.
Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, відповідач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в цій частині, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції, задовольняючи позовну вимогу про зобов`язання видати належним чином оформлений дублікат трудової книжки, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема не застосував положення ст. 48 КЗпП України, якою визначено, що облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб; у працівника відсутній обов`язок подання трудової книжки роботодавцю при прийнятті на роботу; лише на вимогу працівника роботодавець зобов`язаний вносити до трудової книжки відповідні записи.
Судом не взято до уваги, що положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (із змінами) (далі - Інструкція) передбачено послідовний механізм внесення відомостей до дублікату трудової книжки, відповідно до якої наявність стажу має бути підтверджено виключно на підставі належно оформлених підтверджуючих документів із зазначенням  першочергово загального стажу роботи працівника до влаштування на підприємство.
Вказував, що ДП "АМПУ", виконуючи свій обов`язок щодо сприяння в одержанні документів, що підтверджують загальний стаж роботи працівника до всіх попередніх роботодавців позивача надіслав листи-запити про необхідність надання документів для заповнення дублікату трудової книжки, але всі відповіді отримано не було, що в свою чергу унеможливило підрахунок та внесення загального стажу роботи до дублікату трудової книжки позивача.
Суд залишив поза увагою обставини відсутності вчинення жодних дій позивача щодо отримання документів, які підтверджують загальний стаж його роботи.
Суд також залишив поза увагою таку істотну обставину, а саме не доведення позивачем подання трудової книжки до Підприємства при працевлаштуванні на підставі наказу від 26.08.2022 №194-к.
Також не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання видати належним чином оформлений дублікат трудової книжки відповідач посилався на те, що матеріали справи не містять доказів, що "неналежне оформлення трудової книжки" порушує права ОСОБА_1 .
Зауважив, що не зазначення в дублікаті трудової книжки сумарно трудового стажу позивача не порушує його прав, оскільки в нього наявна копія трудової книжки, в якій зазначено всі відомості про його трудову діяльність, тоді як законодавство не вимагає подання оригіналу трудової книжки для підтвердження стажу при призначенні пенсії.
Крім того, наголосив на тому, що відсутність паперової трудової книжки не є безумовною перешкодою працевлаштування на новому місці, з огляду на внесення змін до трудового законодавства, зокрема до частин другої статті 24 КЗпП України.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги в частині незгоди з рішенням суду про стягнення моральної шкоди зазначив, що суд першої інстанції в цій частині рішення належним чином не мотивував, оскільки зазначив, що позивачу необхідно відшкодувати моральну шкоду через порушення його права на належну оплату праці, тоді як в задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів суд першої інстанції у повному обсязі.
Вважав, що з огляду на правомірність дій ДП "АМПУ" щодо оформлення дублікату трудової книжки, зазначене виключає наявність протиправної поведінки, вини Підприємства та завдання позивачу шкоди. Додав, що в матеріалах справи відсутній жодний доказ, що слугував підставою для відшкодування моральної шкоди.
За наведених обставин відповідач просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2024 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в їх задоволенні. В іншій частині рішення суду просив залишити без змін.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмовлених повністю позовних вимог, позивач також звернувся до суду з апеляційною скаргою.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції правомірно встановив порушення його прав під час звільнення і зобов`язав відповідача видати належний чином заповнений дублікат трудової книжки, але поруч з цим суд безпідставно не застосував наслідків такого порушення.
На думку позивача, це обумовило неможливість повного відновлення його порушених прав працівника та позбавило правомірних очікувань справедливості у частині права на отримання від роботодавця середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу; визнання днем звільнення день видачі трудової книжки, внесення до трудової книжки запису про новий день звільнення із визнанням раніше внесеного запису про день звільнення недійсним.
Суд першої інстанції безпідставно поклав в основу рішення, надану відповідачем копію рахунку №342951 від 08.05.2023, оскільки оригінал такого рахунку на українській мові не було надано суду.
Суд не дослідив наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують розрахунок середнього заробітку позивача, неправильно застосував положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" і як наслідок не взяв до уваги, що отримана у квітні 2023 року премія обов`язково включається до розрахунків під час визначення середнього заробітку працівника.
Вказував, що згідно наказу ДП "АМПУ" від 05.04.2023 №176-к, йому було нараховано одноразове грошове заохочення та виплачене у складі заробітної плати за березень 2023 року, а згідно приписів Порядку обчислення заробітної плати при її обчисленні враховуються всі суми нарахованої заробітної плати. 
Вважав, що не врахування судом всіх сум, які включаються до заробітної плати березня-квітня 2023 року, призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за перебування у службовому відрядженні та стягнення вихідної допомоги.
Підсумував, що суд першої інстанції проігнорував наведений у позовній заяві розрахунок сум, які підлягають стягненню, і не навів жодного мотивування своїм висновкам в оскаржуваному рішенні. 
За вказаних обставин просив рішення Шевченківського районного суду                    м. Києва від 16 січня 2024 року скасувати в тій частині, в якій відмовлено у задоволенні позовних вимог; позов задовольнити повністю та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку та затримки видачі трудової книжки з розрахунку 9 235,32 грн за кожний день затримки. 
Також в прохальній частині апеляційної скарги зазначив, що ним не оскаржується рішення у частині вимог про стягнення моральної шкоди.
Позивач в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній. В задоволенні апеляційної скарги відповідача просив відмовити.
 
Представник відповідача -  Сидоренко Д. О. в судовому засіданні апеляційну скаргу ДП "АМПУ" підтримала з підстав, викладених в ній. Апеляційну скаргу позивача просила залишити без задоволення.
 
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, з наступних підстав. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом ДП «АМПУ» від 22.08.2022 №189-к ОСОБА_1 прийнято на посаду директора юридичного департаменту апарату управління (основне місце роботи) тимчасово на умовах строкового договору з 23.08.2022 на період відпусток ОСОБА_3 , директора юридичного департаменту апарату управління, з посадовим окладом згідно із штатним розписом (98 135 грн) (місце роботи -               м. Одеса, вул. Ланжеронівська,1 ).
Наказом ДП «АМПУ» від 25.08.2022 №191-к ОСОБА_1 звільнено з 26.08.2022 за п.2 ст. 36 КЗпП України.
Наказом ДП «АМПУ» від 26.08.2022 №194-к ОСОБА_1 прийнято на посаду директора юридичного департаменту апарату управління (основне місце роботи) тимчасово на умовах строкового договору, з 30.08.2022 на період відсутності ОСОБА_3 , директора юридичного департаменту апарату управління, з посадовим окладом згідно із штатним розписом (98 135 грн) (місце роботи - м. Одеса, вул. Ланжеронівська,1).
Наказом ДП «АМПУ» від 25.01.2023 №48-к строковий договір позивача змінено на трудовий договір, укладений на невизначений строк (постійно) з 26.01.2023, з посадовим окладом згідно із штатним розписом (98 135 грн), (місце роботи - м. Одеса, вул. Ланжеронівська,1 ).
З 08 травня по 10 травня 2023 року ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні у м. Києві.
15 травня 2023 позивач подав заяву на ім`я Голови ДП «АМПУ»                            ОСОБА_4 про звільнення з 16.05.2023 за угодою сторін на підставі п. 1               ч. 1 ст. 36 КЗпП України та необхідність виплатити йому вихідну допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітків.
Наказом ДП «АМПУ» від 16.05.2023 №229-к ОСОБА_1 звільнено з посади з 16.05.2023 за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).
16 травня 2023 року позивача ознайомили з наказом ДП «АМПУ» від 16.05.2023 №229-к та вручили дублікат трудової книжки разом з повідомленням про нараховані суми, належні працівникові при звільненні.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що після отримання дубліката трудової книжки та ознайомлення з її змістом він повідомив роботодавцю про те, що дублікат трудової книжки оформлений неналежно та не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки в ньому відсутні відомості з попередніх місць роботи.
Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем для отримання документів, що підтверджують загальний стаж роботи позивача, з метою отримання належно оформлених документів щодо стажу позивача та сприяння в одержанні таких документів працівником, звернулося до всіх попередніх роботодавців позивача, що зазначені в наданій ним скан-копії трудової книжки, а саме:
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №3/10-01-16/Вих до Київського обласного центру зайнятості - лист-відповідь Київського обласного центру зайнятості від 14.02.2023 №538/05/01-36 щодо надання інформації про стаж роботи ОСОБА_1 разом з витягами з наказів від 09.03.1999 №38-к По особовому складу, від 11.05.1999 №79-к Про встановлення рангів працівників та від 03.08.1999 №131-к По особовому складу;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №4/10-01-16/Вих до АС «Земля і Люди» - відповідь не отримано;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №5/10-01-16/Вих до                                    ДП «Укрспецсервістранс» - відповідь не отримано;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №6/10-01-16/Вих до ТОВ «Гостинній двір» - лист-відповідь ТОВ «Гостинній двір» від 07.02.2023 №01-07/02-23 щодо надання інформації про стаж роботи ОСОБА_1 разом з копіями наказів, що підтверджують записи;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №7/10-01-16/Вих до ПрАТ «Молнія» - довідка ПрАТ «Молнія» щодо стажу роботи на підприємстві ОСОБА_1 від 25.01.2023 №91 та від 25.01.2023 №90;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №8/10-01-16/Вих до Першої Київської філії АКБ «ІНТЕГРАЛ» - відповідь не отримано;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №9/10-01-16/Вих до ТОВ «Група Агропродінвест» - лист-відповідь ТОВ «Група Агропродінвест» від 02.02.2023 №9 щодо надання інформації про стаж роботи ОСОБА_1 ;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №10/10-01-16/Вих до                                    ДП «Спецагролізинг» - відповідь не отримано; повторний лист-запит до                   ДП «Спецагролізинг» від 17.02.2023 №20/10-01-16/Вих - відповідь не отримано;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №11/10-01-16/Вих до АТ «Аграрний фонд» - лист-відповідь АТ «Аграрний фонд» від 16.02.2023 №7.1-20/2/185 щодо неможливості надати запитувану інформацію; повторний лист-запит до                 АТ «Аграрний фонд» від 27.02.2023 №21/10-01-16/Вих - відповідь не отримано;
- лист-запит ДП «АМПУ» від 13.01.2023 №12/10-01-16/Вих до Служби автомобільних доріг у Рівненській області - лист-відповідь Служби автомобільних доріг у Рівненській області від 19.01.2023 №5/85 щодо стажу роботи ОСОБА_1 .
Отже, з наведеного слідує, що попередніми роботодавцями частково надано відомості та документи про трудову діяльність позивача до працевлаштування в ДП "АМПУ", зокрема такі відомості надано Службою автомобільних доріг у Рівненській області, ТОВ "Група Агропродінвест", ПрАТ "Молнія",                         ТОВ "Гостинний двір" та Київським обласним центром зайнятості. Тобто наявні у ДП "АМПУ" документи не містять повних відомостей про роботу позивача у минулому.
З матеріалів справи вбачається, а саме з копії дублікату трудової книжки, що до останньої не було внесено відомостей про роботу ОСОБА_1 у  Службі автомобільних доріг у Рівненській області, ТОВ "Група Агропродінвест", ПрАТ "Молнія", ТОВ "Гостинний двір" та Київському обласному центрі зайнятості.
В пункті 5.3. Інструкції, якою затверджено порядок заповнення трудових книжок, визначено, що у тому разі, коли документи не містять повністю зазначених даних про роботу у минулому, в дублікат трудової книжки вносяться тільки ті дані, що є у документах. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини справи, застосувавши положення КЗпП України та положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зокрема в частині, що стосується заповнення дублікату трудової книжки, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачу належним чином заповнений дублікат трудової книжки.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував положення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме, що відомості до дублікату трудової книжки вносяться на підставі належно оформлених підтверджуючих документів, оскільки матеріали справи частково містять такі документи, які були надані відповідачу на його ж запити, у зв`язку з чим останній зобов`язаний був внести до дублікату трудової книжки відомості зазначені в таких документах.
З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апеляційної скарги відповідача про те, що не отримання всіх відповідей від попередніх роботодавців позивача щодо його трудової діяльності унеможливило підрахунок та внесення загального стажу роботи до дублікату трудової книжки.
 
Доводи апеляційної скарги відповідача, що суд першої інстанції залишив поза увагою обставини відсутності вчинення безпосередньо позивачем дій щодо отримання документів, якій підтверджують загальний стаж його роботи, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки діюче законодавство не містить положень про обов`язок працівника на вчинення таких дій.
 
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про не з`ясування судом обставин подання позивачем на Підприємство трудової книжки при працевлаштуванні на підставі наказу від 26.08.2022 та про не застосування судом положень ст. 48 КЗпП України, згідно яких у працівника відсутній обов`язок подання паперової трудової книжки роботодавцю, колегія суддів зазначає наступне.
 
Статтею 48 КЗпП України (в редакції на час виникненні спірних правовідносин) було визначено, що облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі.
 
При цьому, діючим трудовим законодавством не визначено в якій формі має бути вимога працівника щодо зобов`язання роботодавця вносити відомості до трудової книжки.

Водночас, ч. 2 ст. 24 КЗпП України визначено, що при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
 
Отже, в трудовому законодавстві відсутня норма, яка вказує саме на відсутність  у працівника обов`язку подання роботодавцюпаперової трудової книжки, оскільки існує альтернатива при працевлаштуванні на роботу або подання трудової книжки, або подання відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб.
 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що не знайшли свого підтвердження доводи відповідача, що на момент працевлаштування до                 ДП "АМПУ" у позивача був відсутній обов`язок надати трудову книжку у паперовій формі.
 
Також, що стосується доводів апеляційної скарги відповідача про з`ясування обставин чи подавав ОСОБА_1 трудову книжку до ДП "АМПУ" при працевлаштуванні на підставі наказу від 26.08.2022 №194-к колегія суддів зазначає таке.
 
Як вже вказувалося вище, наказом від 22.08.2022 №189-к ОСОБА_1 прийнято на посаду директора юридичного департаменту апарату управління (основне місце роботи) тимчасово на умовах строкового договору з 23.08.2022. На підставі наказу ДП «АМПУ» від 25.08.2022 №191-к ОСОБА_1 звільнено з 26.08.2022 за п.2 ст. 36 КЗпП України та в цей же день 26.08.2022 іншим наказом Підприємства №194-к ОСОБА_1 прийнято на посаду директора юридичного департаменту апарату управління (основне місце роботи) тимчасово на умовах строкового договору, з 30.08.2022.
 
Водночас, матеріали справи не містять доказів, що після звільнення ОСОБА_1 26.08.2022 останньому була видана трудова книжка.
 
При цьому, як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, так і зі змісту апеляційної скарги відповідач не заперечує того факту, що ОСОБА_1 було подано трудову книжку в паперовій формі при прийнятті на роботу вперше (22.08.2024) до ДП "АМПУ".
 
Таким чином, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання видати позивачу належним чином заповнений дублікат трудової книжки та фактично доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є власним тлумаченням положень закону щодо ведення трудових книжок та заповнення дублікату трудової книжки.
 
Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про зобов`язання видати належним чином заповнений дублікат трудової книжки є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду в цій частині.
 
Водночас, незважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про зобов`язання відповідача видати належним чином заповнений дублікат трудової книжки, колегія суддів вважає, що суд правильно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки дублікат трудової книжки позивачу було видано в день його звільнення, що не заперечується самим позивачем. А не заповнення роботодавцем дублікату трудової книжки неналежним чином не свідчить про затримку видачі трудової книжки та відповідно не може бути підставою для стягнення середнього заробітку, оскільки КЗпП України не містить таких положень.
 
Таким чином, не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги позивача про те, що відмова в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки призвела до неможливості повного відновлення його прав.
 
Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відмова в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки позбавило його правомірних очікувань у справедливості отримання від відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, визнання днем звільнення день видачі трудової книжки та внесення до трудової книжки запису про новий день звільнення із визнанням раніше внесеного запису про день звільнення недійсним, оскільки позивач не пред`являв таких вимог у суді першої інстанції, а лише просив зобов`язати відповідача видати належним чином оформлений дублікат трудової книжки в частині внесення відомостей про загальний трудовий стаж. 
 
Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення коштів за перебування у службовому відрядженні та стягнення вихідної допомоги, колегія суддів вважає, що рішення суду про відмову в задоволенні цих позовних вимог також є законним та обґрунтованим, з огляду на таке.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заробітна плата позивача за березень 2023 року нарахована за відпрацьовані 23 робочих дня в сумі 199 114,53 грн та, окрім іншого, включала такі види нарахувань:
1) одноразова грошова винагорода з нагоди святкування Воскресіння Христового в розмірі посадового окладу у сумі 98 135,00 грн, відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 05.04.2023 №146-к «Про заохочення працівників апарату управління ДП «АМПУ»;
2) середній заробіток за 3 робочих дня знаходження у відрядженні у сумі                   32 711,70 грн.
Заробітна плата позивача за квітень 2023 року нарахована за відпрацьовані 20 робочих днів в сумі 196 270,00 грн, в тому числі включала нарахування одноразової грошової винагороди в розмірі посадового окладу 98 135,00 грн, відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 27.04.2023 №206-к «Про заохочення за виконання особливо важливої роботи».
Матеріалами справи також підтверджується та не заперечується позивачем, що йому при звільненні виплачено кошти за службове відрядження в розмірі                  13 866,90 грн та вихідну допомогу в розмірі 298 138,35 грн. 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що йому не доплачено кошти за службове відрядження та виплачено не повному обсязі суму вихідної допомоги, оскільки для обрахунку середньої заробітної плати відповідач взяв не повний розмір заробітку за березень-квітень 2023 року, який складає 199 114,53 грн та 196 270 грн, відповідно. Вважав, що виходячи із цих сум заробітної плати його середній заробіток складає 9235,32 грн на день.
Суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені обставини щодо розміру заробітної плати позивача за березень-квітень 2023 року, які передували місяцю, в якому відбулося звільнення, а також складові заробітних плат за ці місяці, застосувавши положення ст. 121 КЗпП України та правила, передбачені Порядком обчислення заробітної плати, який затверджено Постановою КМУ від 08.02.1995 №100, зокрема врахувавши, що згідно п. 4 цього Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються такі виплати: за виконання окремих доручень (одноразового характеру); виплати, пов`язані з святковими датами; за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника, в тому числі на час знаходження у відрядженні, дійшов правильного висновку, що розмір середньоденного заробітку для обчислення середнього заробітку за березень-квітень 2023 року складає 4 622,30 грн, виходячи з якого розмір вихідної допомоги становить 298 138,35 грн (4622,30х21,5 (43 р.д.:2)х3), а розмір коштів за перебування у службовому відрядженні становить 13 866,90 грн (4622,30х3), у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення недоплачених коштів за час перебування у службовому відрядженні та вихідної допомоги. 
Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що суд першої інстанції проігнорував наведений у позовній заяві розрахунок сум, які підлягають стягненню, і не навів жодного мотивування своїм висновкам в оскаржуваному рішенні колегія суддів вважає недоречними, оскільки як вбачається з мотивувальної частини рішення суд першої інстанції навів норми закону, згідно яких обчислюється розмір середньої заробітної плати, зазначив розрахунки як позивача, так і відповідача, а також виходячи з вимог Порядку обчислення заробітної плати, який затверджено Постановою КМУ від 08.02.1995 №100, навів власний розрахунок визначення розміру середньої заробітної плати                  (том 2, а. с. 220-222).
Фактично доводи апеляційної скарги позивача щодо незгоди з рішенням суду в цій частині зводяться до власного тлумачення положень закону щодо обчислення розміру середньої заробітної плати, тому на увагу судової колегії не заслуговують.
Стаття 116 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичні факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Оскільки суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення недоплачених коштів за час перебування у службовому відрядженні та вихідної допомоги, то й обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 
Щодо вирішення судом позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.
Законодавцем визначено, що моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.
Отже, підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідачем спричинено позивачу моральні страждання внаслідок порушення його трудових прав, яке полягає у видачі неналежним чином заповненого дублікату трудової книжки, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ДП "АМПУ" на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.
Також, оцінивши глибину та тривалість страждань, кількість часу і зусиль, витрачених позивачем на відновлення своїх порушених трудових прав та враховуючи вимоги, розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення даної позовної вимоги частково та стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги позивача, останній зазначив, що не оскаржує рішення в частині вимог про стягнення моральної шкоди. Тому колегія суддів не перевіряє рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на предмет його законності та обґрунтованості.
Доводи апеляційної скарги відповідача, що суд належним чином не мотивував рішення в частині задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки послався на те, що позивачу необхідно відшкодувати моральну шкоду через порушення його прав на належну оплату праці, колегія суддів відхиляє, зважаючи на те, що мотивувальна частина рішення не містить таких висновків. Так, в рішенні суд не наводив мотивів, що внаслідок неналежної оплати праці позивачу необхідно відшкодувати моральну шкоду, а лише зазначив, що на такі обставини посилався позивач, обґрунтовуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Фактично аргументи, наведені в апеляційних скаргах, були предметом дослідження судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.
 
При цьому, колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ? від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
 
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України
 
                                                П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 28 травня 2024 року.
 
Головуючий                                                                        О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                    О. В. Желепа
 
                                                                                              О. В. Немировська