Справа № 464/6016/23                                Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В. 
Провадження № 22-ц/811/833/24                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       04 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - судді Ніткевича А.В.
суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.
секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.
з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника третьої особи ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 лютого 2024 року в складі судді Борачка М.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , з участю третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя, - 
встановив:
У вересні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя.
Вимоги обґрунтовувала тим, що з 14.09.1996 вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_6 . За період спільного життя подружжя за спільні кошти придбали автомобіль марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за відповідачем. Інше спільне майно, яке б відносилось до об`єктів спільної сумісної власності, у сторін відсутнє.
Відповідач на даний час відбуває покарання у виправній колонії за вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01.02.2021 у справі №452/3267/20, яким його визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, засуджено до позбавлення волі на п`ять років. Потерпілою стороною заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 , який розглядався у межах справи №452/3025/20. Рішенням суду від 14.06.2021, частково зміненим постановою Львівського апеляційного суду від 17.05.2022, позовні вимоги задоволені.
Станом на сьогодні, у Сихівському відділі ДВС у м. Львові перебуває виконавче провадження №66873341 із примусового виконання судових рішень у справі №452/3025/20, у межах якого на спірний транспортний засіб накладено арешт.
На переконання позивачки, заборона розпоряджатися спільним майном порушує її права, як одного із співвласників, особливо враховуючи те, що у неї відсутні будь які боргові зобов`язання перед третіми особами. Відтак, просила суд: припинити право відповідача на частку у автомобілі марки «Toyota Avensis» шляхом виплати грошової компенсації вартості цієї частки у розмірі 104`695,00 грн. (еквівалент частки ОСОБА_6 , який становить половину вартості майна); визнати за нею право власності на означений вище транспортний засіб.
Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_6 грошову компенсацію у розмірі 104695 (сто чотири тисячі шістсот дев`яносто п`ять) грн., що складає половину вартості транспортного засобу марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , які знаходяться на депозитному рахунку Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області (UA598201720355219002000000757).
Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 1583,75 грн. судового збору.
Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, в сумі 1583,75 грн.
Рішення суду оскаржила законний представник ОСОБА_4 – ОСОБА_5 , вважає таке незаконним з огляду на невідповідність нормам матеріального і процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи. 
Зазначає, що позов з аналогічних підстав та щодо того самого предмету, проте з іншими позовними вимогами, вже розглядався по справі №464/7822/21, за результатами розгляду справи у позові відмовлено з підстав того, що відповідачем не порушено майнових та немайнових прав позивачки, за захистом яких вона звернулась з позовом.
Ініціювання чергового необґрунтованого позову до неналежного відповідача, без залучення як третіх осіб кредиторів, в інтересах яких накладено арешт на вказане майно, вважає нічим іншим, як зловживання процесуальними правами та намаганням використати рішення суду з метою ускладнення виконання рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14 червня 2021 року у справі №452/3025/20, яке по сьогоднішній день не виконане навіть частково. 
Зауважує, що позов є надуманим, між сторонами відсутній дійсний/реальний спір про право, а спір ініційований виключно на шкоду кредитору, відтак є надуманим та штучно створеним, з метою ускладнення стягнення заборгованості на виконання рішення про відшкодування шкоди завданої смертю. 
Наголошує, що як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїй практиці, дії із поділу майна не можуть вчинятися на шкоду кредиторам та з метою ухилення від виконання своїх цивільних прав та обов`язків. 
Окрім того зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» прямо визначає належний спосіб захисту прав інших осіб, чиї права могли б бути порушені під час виконавчого провадження. Тобто, позивачкою невірно обраний спосіб захисту цивільних прав.
Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 лютого 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи ОСОБА_3 на підтримку доводів скарги, а також пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Суд звернув увагу, що у цій справі ОСОБА_1 просить здійснити поділ майна таким чином, щоб спірний автомобіль перейшов у її особисту власність, а вартість частки відповідача у такому неподільному майні була відшкодована останньому за рахунок позивачки.
При цьому, системне тлумачення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України дає підстави дійти висновку, що згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно.
Оскільки відповідач на заперечує проти присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, а позивачка внесла на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації для відповідача у розмірі половини вартості його частки, а саме у сумі 104`695,00 грн., суд прийшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Також, за висновком суду, поділ майна у такий спосіб не є зловживанням правом, не порушуватиме майнові права та інтереси третьої особи, як стягувача, не ускладнить і не унеможливить виконання судових рішень у справі №452/3025/20, оскільки ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду половину вартості спірного автомобіля.
За таких умов, перерахування грошової компенсації на користь відповідача на виконання рішення суду у справі №464/6016/23 призведе до подальшого стягнення цієї суми грошових коштів на користь ОСОБА_4 у виконавчому провадженні, завдяки чому права та законні інтереси останнього будуть забезпечені належним чином.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.
Судом встановлено, що з 14.09.1996 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №1766. Вказане підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 14.09.1996.
Станом на дату ухвалення рішення у цій справі шлюб між сторонами не розірвано.
За час перебування у шлюбі, сторонами придбано легковий автомобіль марки «Toyota Avensis», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) № НОМЕР_1 (надалі – Автомобіль), що підтверджується Договором купівлі-продажу транспортного засобу №7165/20/010260 від 04.08.2020, який підписано зі сторони покупця ОСОБА_6 .
Згідно із Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , зазначений автомобіль 11.09.2020 зареєстровано на відповідача та присвоєно номер НОМЕР_2 .
ОСОБА_9 вартість автомобіля станом на 21.08.2023 становить 209`390,00 грн., що підтверджується висновком експерта №1708/23 від 21.08.2023, виготовленого на замовлення позивачки.
ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації для відповідача, яка становить половину вказаної вище вартості автомобіля та дорівнює 104`695,00 грн., що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №1 від 11.01.2024.
Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01.02.2021 у справі №452/3267/20 ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Судом встановлено, що керуючи транспортним засобом відповідач здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який внаслідок отриманих травм помер на місці дорожньої транспортної пригоди.
За вчинене кримінальне правопорушення відповідач з 17.12.2021 відбуває покарання в установах відбування покарань, що підтверджується довідкою Державної установи «Городоцький виправний центр (№131)» Міністерства юстиції України №5/5052 від 25.10.2023.
У зв`язку зі спричиненням смерті ОСОБА_10 , його батьки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також законний представник його сина ОСОБА_4 – ОСОБА_11 , зверталися до суду із позовом до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, який розглядався у межах справи №452/3025/20.
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 14.06.2021 у справі №452/3025/20 стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 платежі у сумі 5`646,17 грн. щомісяця починаючи з 01.03.2022 до настання ОСОБА_4 14 років, а саме до 31.12.2033, а також платежі у розмірі 8469,25 грн. щомісяця з 01.01.2034 до досягнення ОСОБА_4 18 років, а саме до 31.12.2037 в рахунок відшкодування майнової шкоди, пов`язаної зі завданням смерті ОСОБА_12 , в якого ОСОБА_4 перебував на утриманні, яка не підлягає відшкодуванню страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів внаслідок перевищення ліміту відшкодування майнової шкоди.
Рішення суду першої інстанції у частині стягнутих сум моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті ОСОБА_12 , яка не підлягає відшкодуванню страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів внаслідок перевищення ліміту відшкодування моральної шкоди, було змінене постановою Львівського апеляційного суду від 17.05.2022, а саме:
- стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 250`000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті його батьку;
- стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 190`000, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті його сину;
- стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 250`000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок спричинення смерті її сину.
Державним виконавцем Сихівського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції відкрито виконавче провадження №66873341, у межах якого виконуються судові рішення у справі №452/3025/20 в частині стягнення зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 шкоди, пов`язаної зі завданням смерті його батьку.
На спірний автомобіль накладено арешт у рамках виконавчого провадження №66873341.
Станом на дату ухвалення рішення у цій справі виконавче провадження №66873341 не закінчене, що підтверджується відомостями із Автоматизованої системи виконавчого провадження.
У статті 41 Конституції України закріплено одне із основоположних прав людини і громадянина - непорушність права власності, відповідно до якого кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтями 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майно, які ним здійснюються на власний розсуд. Право власності є непорушним та ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За загальним правом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності має свої особливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 ЦК України).
Тлумачення норм ст. 61 СК України дозволяє дійти висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 статті 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Оскільки відповідач ОСОБА_6 не заперечує проти присудження йому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, а позивачка внесла на депозитний рахунок суду суму грошової компенсації для відповідача у розмірі половини вартості його частки, а саме у сумі 104`695,00 грн., суд першої інстанції прийшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Разом з тим, доводи апелянта фактично зводяться до того, що позов є надуманим, між сторонами відсутній реальний спір про право, а спір в межах даної справи ініційований виключно на шкоду кредитору, відтак є надуманим та штучно створеним, з метою ускладнення стягнення заборгованості на виконання рішення про відшкодування шкоди завданої смертю. 
З матеріалів справи безспірно встановлено, що станом на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ майна подружжя, на виконанні Сихівського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління юстиції перебуває виконавче провадження №66873341, у межах якого виконуються судові рішення у справі №452/3025/20 в частині стягнення зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 шкоди, пов`язаної зі завданням смерті його батьку. Станом на дату ухвалення рішення у цій справі виконавче провадження №66873341 не закінчене. В ході здійснення виконавчих дій, виконавцем накладено арешт на автомобіль, про що не заперечується жодною із сторін.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що протиправні винні дії відповідача із заподіяння шкоди смертю іншій особі, факт чого встановлено вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 01.02.2021 у справі №452/3267/20, призвели до ситуації, за якої права позивачки, як співвласника половини автомобіля, були невиправдано обмеженими. Маючи рівні права на реалізацію правомочностей власника щодо спірного майна, вона позбавлена можливості розпоряджатися у той чи інший спосіб своєю часткою у такому спільному майні.
Однак, апелянт вважає, що позивачкою невірно обраний спосіб захисту цивільних прав, оскільки відповідно до ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 
В свою чергу, згідно із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07.11.2022 у справі №725/7187/19, положення ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовує ті випадки, за яких вимогу про визнання права власності та про зняття з нього арешту заявляє особа, яка є одноосібним власником або співвласником подільної речі. Натомість, позивачка ОСОБА_1 є однією зі співвласників неподільного майна, на яке поширюється правовий режим спільної сумісної власності, відтак вона не вправі звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спірне майно і про зняття з нього арешту.
Суд першої інстанції правильно врахував, що позивачка просить здійснити поділ майна шляхом визнання за нею права власності на весь автомобіль та не заявляє позовні вимоги про передачу автомобіля у власність відповідача із покладенням на останнього зобов`язання з виплати вартості її частки у спільному майні. 
За таких умов, перерахування грошової компенсації на користь відповідача на виконання рішення суду у справі №464/6016/23 призведе до подальшого стягнення цієї суми грошових коштів на користь ОСОБА_4 у виконавчому провадженні, завдяки чому права та законні інтереси останнього будуть забезпечені належним чином.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).
На переконання колегії суддів, поділ майна у спосіб, запропонований позивачкою, не є зловживанням правом сторін по справі, не порушуватиме майнові права та інтереси третьої особи, як стягувача, не ускладнить і не унеможливить виконання судових рішень у справі №452/3025/20, оскільки ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок суду половину вартості спірного автомобіля.
Суд першої інстанції правильно зауважив, що схожим чином права стягувача могли б бути забезпечені і у разі звернення стягнення на спірний автомобіль. 
Зокрема, положеннями частини 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Таким чином, навіть у межах виконавчого провадження вимоги стягувача все одно могли б бути задоволеними лише за рахунок реалізованої частки відповідача у спірному майні.
Зважаючи на викладене, поділ майна подружжя у цій справі не використовується для уникнення обов`язку відповідача відшкодувати ОСОБА_4 стягнуту із нього суму шкоди.
Також, суд першої інстанції правильно відхилив посилання третьої особи на нерелевантну до цієї справи практику Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,суд, - 
постановив:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 – ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду Львівської області від 05 лютого 2024 року – залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 червня 2024 року. 

Головуючий                                                А.В. Ніткевич

Судді:         С.М. Бойко

С.М. Копняк