ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року	Львів	Справа № 460/19326/23 пров. № А/857/6051/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Шевчука Руслана Віталійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.02.2024р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській обл., Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій обл. про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: ОСОБА_2 , час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 20.02.2024р., м.Рівне; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 20.02.2024р.),-

В С Т А Н О В И В:

14.08.2023р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Чернівецькій обл. № 172850022308 від 28.07.2023р. про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку згідно з ст.55 Закону України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
визнати протиправною бездіяльності Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Рівненській обл. щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 21.07.2023р. про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку згідно з ст.55 Закону України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; 
зобов`язати ГУ ПФ України в Рівненській обл. призначити і виплачувати ОСОБА_1 з 21.07.2023р. пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на підставі ст.55 Закону України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;
вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с.1-6).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників страви (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.31-32).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.02.2024р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.59-61).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник адвокат Шевчук Р.В., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлені позовні вимоги задовольнити (а.с.66-69).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою та не враховано складову зниження пенсійного віку на 2 роки за проживання або праці станом на 01.01.1993р. у зоні не менше 4 років, що передбачено Законом України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
ОСОБА_1 у період з 01.09.1986р. по 28.06.1988р. навчалася в Ровенському сільськогосподарському технікумі, з 05.04.1988р. по 04.06.1988р. – переддипломна практика у совхозі «Сосновський» (Березнівський район). При цьому, радгосп «Соснівський» розміщений на території с.Губків Березнівського району Рівненської обл.
Зазначені обставини дають підстави стверджувати, що позивач більше 6 років проживала в зоні посиленого радіоактивного контролю з дня аварії на ЧАЕС з 26.04.1986р. по 01.01.1993р., що дає їй право на пільги встановлені ст.55 Закону України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Водночас, апелянт стверджує, що підставою для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні посиленого радіологічного контролю.
Законом України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затв. постановою КМ України № 501 від 25.08.1992р., та Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затв. постановою КМ України від № 51 від 20.01.1997р., визначено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» для такої категорії, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.
Наявність у позивача статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи відповідачем не оспорюється, зазначене посвідчення є чинним і вказує на факт проживання (роботи) останнього на території посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993р. не менше чотирьох років та надає право на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до вимог ст.55 Закону України «Про статус та соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідач ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції надав належну оцінку всім обставинам справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства, ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.92-94).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 03.07.1996р. (а.с.15)
21.07.2023р. позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.42).
Згідно з розпискою-повідомленням заяву позивача прийнято 21.07.2023р. за № 6945 з доданими до неї документами, серед яких: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, диплом про навчання, довідка про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000р., документи про місце проживання (реєстрації) особи, посвідчення постраждалого від ЧАЕС, трудова книжка (зворот а.с.42).
На підтвердження факту свого проживання на територіях радіоактивного забруднення позивач подала довідку Соснівської селищної ради Рівненського району № 210 від 26.04.2023р.. згідно якої ОСОБА_1 з 08.03.1968р. по 01.09.1989р., з 28.06.1988р. по 18.12.1991р. дійсно зареєстрована і постійно проживала, а з 18.12.1991р. по 30.11.1993р. проживала без реєстрації в с.Губків Березнівського району Рівненської обл., яке до 01.01.2015р. було віднесене до зони посиленого радіологічного контролю. Як свідчить зміст вказаної довідки, вона видана на підставі записів погосподарських книг.
Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.07.2023р.
За результатами зазначеної заяви відповідачем ГУ ПФ України в Чернівецькій обл. прийнято рішення № 172850022308 від 28.07.2023р. про відмову в призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки заявниця не досягла відповідного віку. Підставою для такого рішення визначено те, що наданими документами підтверджено право на зниження пенсійного віку на 3 роки, при цьому страховий стаж позивача на дату звернення становить 34 роки 10 місяців 4 дні. 

Не погоджуючись із таким рішенням відповідача про відмову в призначенні пенсії, позивач звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку, станом на 01.01.1993р. прожила у зоні посиленого радіологічного контролю необхідний проміжок часу, що є підставою для додаткового зменшення пенсійного віку позивачу, передбаченого положеннями статті ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Враховуючи, що ОСОБА_1 прожила у зоні посиленого радіологічного контролю 05 років 09 місяців 10 днів, остання має право на зниження пенсійного віку на 3 роки (2 роки початкової величини та 1 рік за 3 роки проживання). 
Отже, в силу вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач набуде право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки у віці 57 років.
Натомість, вік позивача на момент звернення до пенсійного органу з заявою про призначення їй пенсії за віком становив 55 років.
Таким чином, позивач, звертаючись із заявою до відповідача ГУ ПФУ в Рівненській обл. про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не досягла необхідного для такого призначення віку, а тому не набула права на призначення пенсії за віком.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про відсутність правових підстав щодо задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Частиною 1 ст.9 Закону України № 1058-IV від 09.03.2003 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», який набрав чинності 01.01.2004р., передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 цього Закону. Зокрема, право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року за наявності страхового стажу не менше 30 років.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Статтею 49 цього Закону визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді: а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Згідно з ч.1 ст.55 вказаного Закону особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Частиною 2 ч.1 ст.55 наведеного Закону передбачено, зокрема, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за три роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Системний аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що призначення та виплата пенсій особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», із урахуванням додаткових пільг, встановлених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
При цьому, норми спеціального закону в даному випадку застосовуються субсидіарно із нормами загального закону, доповнюють і конкретизують їх.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою зменшення пенсійного віку є наявність факту проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993р.

Спір між позивачем та відповідачами у розглядуваній справі фактично виник щодо наявності чи відсутності факту постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення та, відповідно, права користуватися пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з довідкою Соснівської селищної ради Рівненського району № 210 від 26.04.2023 ОСОБА_1 з 08.03.1968р. по 01.09.1989р., з 28.06.1988р. по 18.12.1991р. дійсно зареєстрована і постійно проживала, а з 18.12.1991р. по 30.11.1993р. проживала без реєстрації в с.Губків Березнівського району Рівненської обл., територія якого до 01.01.2015р. було віднесене до зони посиленого радіологічного контролю. 
Позивач має посвідчення громадянки, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_1 , видане Рівненською обласною державною адміністрацією 03.07.1996р. 

Згідно з абз.3 п.5 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою КМ України № 501 від 25.08.1992р., який був чинним на момент видачі позивачу посвідчення, /Порядок № 501/ потерпілим від Чорнобильської катастрофи (не віднесеним до категорії 2), які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 01.01.1993р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років і відселені або самостійно переселилися з цих територій, а також постійно проживають або постійно працюють у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 01.01.1993р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.
Пунктом 10 Порядку № 501 встановлено, що посвідчення видаються особам, які громадянам, які постійно  проживають або працюють у зонах безумовного  (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка .
Відповідно до п.2 Порядку №501 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися  пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Зазначене кореспондується зі змістом ч.3 ст.65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.

Отже, наявними в матеріалах справи документами підтверджено, що позивач має право на застосування початкової величини зниження пенсійного віку і станом на 01.01.1993р. прожила у зоні посиленого радіологічного контролю необхідний період часу, що є підставою для додаткового зменшення пенсійного віку позивачу, передбаченого положеннями ст.55 Закону № 796-ХІІ.

Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, ОСОБА_1 проживала у с.Губків Рівненського (раніше Березнівського) району, тобто у зоні посиленого радіологічного контролю, з 26.04.1986р. (з часу аварії на ЧАЕС) по 01.09.1986р., з 28.06.1988р. по 30.11.1993р., що становить 05 років 09 місяців 10 днів. 

У свою чергу, постановою правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 від 25.11.2005р. /Порядок № 22-1/.
Згідно абз.9 пп.5 п.2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком, окрім іншого, додається довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

При цьому, суд апеляційної інстанції зауважує, що приєднана до апеляційної скарги довідка № 23 від 27.02.2024р. щодо навчання ОСОБА_3 у Ровенському сільськогосподарському технікумі не подавалася позивачем до пенсійного органу при зверненні із заявою від 21.07.2023р. про призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також до суду першої інстанції.
Відповідно судом першої інстанції не надавалася оцінка такому доказу.
Згідно ч.4 ст.308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Оскільки будь-яких доказів неможливості подання вказаних доказів до суду першої інстанції не наведено, а тому такі під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції правовій оцінці не підлягають.

Разом з тим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 у період з 01.09.1986р. по 28.06.1988р. навчалася у Ровенському сільськогосподарському технікумі, який знаходить у м.Рівне, територія якого не відноситься до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, що визначені у Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затв. постановою КМ УРСР № 106 від 23.07.1991р. 
При цьому позивачем не підтверджено допустимими доказами факт свого проживання на території с.Губків Березнівського району Рівненської обл. у період навчання у Ровенському сільськогосподарському технікумі з 01.09.1986р. по 28.06.1988р. та проходження нею переддипломної практики у радгоспі «Сосновський», Березнівський район.
Відтак, вказаний період не підлягає зарахуванню до періоду роботи (проживання) позивача в зоні радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. 

Враховуючи вказані обставини, підтвердження факту проживання позивача у зоні посиленого радіологічного контролю 05 років 09 місяців 10 днів, остання має право на зниження пенсійного віку на 3 роки (2 роки початкової величини та 1 рік за 3 роки проживання).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в силу вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач набуде право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки у віці 57 років.
Натомість, вік позивача на момент звернення до пенсійного органу із заявою про призначення їй пенсії за віком становив 55 років.
Отже, звертаючись з заявою до ГУ ПФ України в Рівненській обл. про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивач не досягла необхідного для такого призначення віку, а тому не набула права на призначення пенсії за віком.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, оскільки позивач не досягла необхідного віку для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», суб`єктом владних повноважень в межах спірних правовідносин не було вчинення протиправних дій, а відтак його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача залишені без задоволення.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність заявленого позову, через що останній не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Шевчука Руслана Віталійовича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20.02.2024р. в адміністративній справі № 460/19326/23 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного тексту судового рішення: 17.06.2024р.