ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року	Львів	Справа № 140/20877/23 пров. № А/857/9183/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                         Глушка І.В.
суддів:                                                             Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Лозовським О.А. у м. Луцьку Волинської області за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у справі №140/20877/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Квартирно-експлуатаційного відділу міста Володимир, про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання до вчинення дій,-

                                                         ВСТАНОВИВ:

27 липня 2023 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів - ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, у якому просив:
-визнати протиправним та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленого протоколом об`єднаної житлової комісії від 18.05.2023 №7 "Про скасування пункту 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №16 та про необхідність нового розподілу квартири за адресою: АДРЕСА_1 "; наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.05.2023 №106агд "Про затвердження протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.05.2023 № 7"; рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями при Міністерстві оборони України, оформленого протоколом від 28.04.2023 №24 в частині «Про скасування пункту 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №16 та про необхідність нового розподілу квартири за адресою: АДРЕСА_1 »;
- зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями Міністерства оборони України розглянути список надання житлової площі для постійного проживання на ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на склад сім`ї шість осіб та прийняти рішення про погодження надання постійного житла, яке оформити протоколом.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2023 року до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями при Міністерстві оборони України, оформлене протоколом від 28.04.2023 №24, в частині не погодження розподілу ОСОБА_1 житлової площі для постійного проживання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
Визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом об`єднаної житлової комісії від 18.05.2023 №7, в частині скасування пункту 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.11.2022 №16 та про необхідність нового розподілу квартири АДРЕСА_2 .
Визнано протиправним та скасовано пункт 5 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.05.2023 №106агд «Про затвердження протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.05.2023 № 7».
Зобов`язано Міністерство оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями Міністерства оборони України повторно розглянути список надання житлової площі для постійного проживання на ОСОБА_1 на склад сім`ї шість осіб з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач - Міністерство оборони України оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог, а саме: 
-визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями при Міністерстві оборони України, оформлене протоколом від 28.04.2023 №24, в частині не погодження розподілу ОСОБА_1 житлової площі для постійного проживання трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .
- зобов`язати Міністерство оборони України, в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями Міністерства оборони України повторно розглянути список надання житлової площі для постійного проживання на ОСОБА_1 на склад сім`ї шість осіб з урахуванням висновків суду у цьому рішенні.
Просить ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову в цій частині відмовити.
Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що не є спірною обставина, що позивач ОСОБА_1 згідно з протоколом засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 від 04.01.1995 №79 взятий на квартирний облік, згідно протоколу житлової комісії малочисельних військових частин та установ Луцького гарнізону від 21.08.2000 №1 взятий на облік в чергу першочерговиків для отримання житлової площі та протоколом житлової комісії малочисельних військових частин та установ Луцького гарнізону від 17.06.2005 №12 перенесено черговість перебування на квартирному обліку в загальній черзі з 21.08.2000 на 03.02.1995, відповідно до рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.06.2006 №264-1 позивачу надана службова квартира у АДРЕСА_3 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 02.08.2010 №0149 підполковника ОСОБА_1 , старшого офіцера групи відділу управління військової частини НОМЕР_3 , відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я).
Відповідно до пункту 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №16 позивачу на склад сім`ї із шести осіб надана трикімнатна квартира кв. АДРЕСА_4 житловою площею                    45,0 кв. м, загальною площею 82,6 кв.м.
Пунктом 2.2.8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №484агд затверджено вказаний протокол засідання об`єднаної житлової комісії та надано позивачу на склад сім`ї із шести осіб трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , житловою площею 45,0 кв. м, загальною площею 82,6 кв.м.
Рішенням Комісії з контролю, оформленим протоколом від 28.04.2023 №24, не погоджено розподіл позивачу житлової площі трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , із зауваженням: житловій комісії переглянути правомірність забезпечення за рахунок МОУ із урахуванням звільнення з військової частини НОМЕР_3 .
Рішенням об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформленим протоколом від 18.05.2023 №7, за результатами розгляду протоколу Комісії з контролю від 28.04.2023 №24 скасовано пункт 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №16 щодо надання житла для постійного проживання підполковнику запасу ОСОБА_1 на склад сім`ї 6 осіб та постановлено повідомити житлову комісію Луцького гарнізону про необхідність проведення нового розподілу трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , житлова площа 45,0 кв. м, загальна площа                    82,6 кв. м.
Пунктом 5 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.05.2023 №106 «Про затвердження протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18.05.2023 №7» скасовано пункт 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №16 та пункт 2.2.8 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №284-агд щодо надання житла для постійного проживання підполковнику запасу ОСОБА_1 на склад сім`ї 6 осіб та постановлено повідомити житлову комісію Луцького гарнізону про необхідність проведення нового розподілу трикімнатної квартири АДРЕСА_4 , житлова площа 45,0 кв.м, загальна площа 82,6 кв.м.
ОСОБА_1 , вважаючи рішення ВОТЦК та СП, оформлене протоколом від 18.05.2023 №7, в частині скасування пункту 1.2.2.8 рішення, оформленого протоколом від 23.11.2022 №16, наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.05.2023 №106агд в частині скасування пункту 1.2.2.8 рішення, оформленого протоколом від 23.11.2022 №16, та пункту 2.2.8 наказу від 23.11.2022 №184агд, та рішення МОУ в особі Комісії з контролю від 28.04.2023 №24 в частині скасування пункту 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23.11.2022 №16 протиправними, звернувся до суду з вимогами про їх скасування. З метою відновлення порушеного права позивачем заявлено вимоги про визначення Міністерству оборони в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями Міністерства оборони України зобов`зання розглянути список надання житлової площі для постійного проживання на ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на склад сім`ї шість осіб та прийняти рішення про погодження надання постійного житла, яке оформити протоколом.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Конституційний Суд України у рішенні від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Спеціальним законом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2011-XII).
Частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з абзацом першим пункту 1 статті 12 Закону № 2011-XII, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Питання розподілу та надання житлових приміщень регулюється нормами Житлового кодексу України.
За правилами ст. 43 Житлового кодексу України громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Постановою КМУ від 03.08.2006 №1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок) який визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського (у тому числі осіб, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу), старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, розвідувальних органів, посади в яких комплектуються військово-службовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.
Відповідно до пунктів 22-25 Порядку, облік військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, ведеться у військових частинах та квартирно-експлуатаційних органах. Військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини. У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави зарахування на облік, вид черговості, а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік. На кожного військовослужбовця, зарахованого на облік, оформляється облікова справа.
За правилами пункту 29 Порядку №1081 передбачено, що військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду,  а в  разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.
Згідно з пунктом 32 Порядку № 1081 військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).
Разом з тим, Порядок № 1081 структурно складається із таких розділів: «Загальна частина», «Надання службових житлових приміщень», «Облік військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, надання житлових приміщень для постійного проживання».
Проаналізувавши зміст та структуру Порядку № 1081, судом першої інстанції слушно вказано на те, що положення розділу «Облік військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, надання житлових приміщень для постійного проживання» стосуються обліку усіх категорій військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов та надання житлових приміщень для постійного проживання. Вказаний розділ не встановлює окремого порядку обліку військовослужбовців розвідувальних органів, які потребують надання житлових приміщень для постійного проживання.
Так, згідно з абзацом другим пункту 12 розділу «Надання службових житлових приміщень» Порядку № 1081 військовослужбовцям розвідувальних органів службові житлові приміщення надаються за рішенням керівників цих органів.
При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що для військовослужбовців розвідувальних органів Порядком № 1081 передбачено лише окремий порядок надання службових приміщень, а не житлових приміщень для постійного проживання.
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано відхилено доводи відповідачів про те, що Головне управління розвідки МОУ як головний розпорядник бюджетних коштів зобов`язане придбати для позивача та членів його сім`ї житлове приміщенням саме для постійного проживання.
Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
При цьому дія частини 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» безпосередньо пов`язується із тим, з яких саме підстав військовослужбовець звільнений у запас чи у відставку.
Так, згідно з частиною 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки і відповідних квартирно-експлуатаційних органах та користуються правом позачергового одержання житла. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Військовослужбовці, які набули право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", залишаються на такому обліку та користуються правом позачергового одержання житла.
Відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, Порядку виплати грошової компенсації військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації та Державної спеціальної служби транспорту за піднайом (найом) ними жилих приміщень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2013 року N 450, та Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №728, з метою вдосконалення забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями наказом Міністерства оборони України №380 від 31.07.2018 затверджено Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членам їх сімей жилими приміщеннями (далі – Інструкція №380).
Розділом VII згаданої Інструкції регламентовано процедуру надання житлових приміщень для постійного користування.
Так, за пунктом 2 цього Розділу особи, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, що визначається часом зарахування на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, або до списків осіб, які користуються правом позачергового одержання житлових приміщень) за рішенням житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), яке затверджується наказом командира військової частини.
Відповідно до пунктів 3-7 розділу VII Інструкції № 380 для прийняття рішення про надання житлових приміщень для постійного проживання житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) розглядає документи облікових справ військовослужбовців.
Після розгляду документів облікової справи житлова комісія військової частини (об`єднана житлова комісія) приймає рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання.
Затверджений командиром військової частини протокол засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) разом з обліковою справою направляється військовою частиною до КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, що є підставою для видання наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
На підставі отриманих документів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району готує список надання житлової площі для постійного проживання (далі - Список надання постійного житла) (додаток 23).
Список надання постійного житла, підписаний начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, з обліковою справою військовослужбовця, витягом із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю жилого приміщення для постійного проживання, копією протоколу засідання житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії) направляється до ГКЕУ для узагальнення та внесення на розгляд Комісії з контролю.
За результатами розгляду Списку надання постійного житла Комісія з контролю приймає рішення окремо щодо кожного військовослужбовця про: погодження надання постійного житла; відмову в погодженні надання постійного житла із зазначенням причини такої відмови.
Рішення Комісії з контролю оформлюється протоколом.
Рішення Комісії з контролю є обов`язковим для виконання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району, військовими комісаріатами та військовими частинами.
ГКЕУ на підставі рішення Комісії з контролю готує Список надання постійного житла у Збройних Силах України, що подається на затвердження заступнику Міністра оборони України (згідно з розподілом обов`язків).
Затверджений Список надання постійного житла у Збройних Силах України є підставою для оформлення протягом десяти робочих днів КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району та подання до виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради документів для видачі ордеру на постійну житлову площу, який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.
До виконавчих органів районної, міської, районної у місті ради КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району надає облікову справу військовослужбовця разом з витягом із Списку надання постійного житла у Збройних Силах України, копію протоколу житлової комісії військової частини (об`єднаної житлової комісії), витяг із наказу командира військової частини про надання військовослужбовцю житлового приміщення для постійного проживання.
Ордер на постійну житлову площу в закритих військових містечках оформлюється та видається відповідним начальником КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району протягом п`яти робочих днів.
Аналіз наведених норм у сукупності свідчить на користь висновку, що військовослужбовець, який потребує поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання, забезпечуються жилим приміщенням згідно з чергою у військовій частині, у разі звільнення з військової служби військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні залишаються на обліку у військовій частині доодержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла.
При цьому рішення про надання житлового приміщення для постійного проживання особі, які звільнилась з військової служби і продовжує перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, приймається житловою комісією військової частини (об`єднаною житловою комісією), яке затверджується наказом командира військової частини.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
З наявних у матеріалах справи доказів слідує, що позивач проходив військову у різних військових частинах, з 03.02.1995 перебуває у загальній черзі на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов із складом сім`ї (з 03.02.1995 у військовій частині НОМЕР_2 , з 21.08.2000 - на квартирному обліку на першочергове забезпечення у військовій частині НОМЕР_4 « ІНФОРМАЦІЯ_4 , 17.06.2005 - у загальній черзі у військовій частині НОМЕР_4 «В» Луцького гарнізону).
Заперечуючи проти позовних вимог, Міністерство оборони України доводило суду те, що саме Головне управління розвідки Міністерства оборони України (військова частина НОМЕР_3 ) як головний розпорядник бюджетних коштів наділене повноваженнями та коштами на придбання житлових приміщень для постійного проживання, у тому числі і для позивача та членів його сім`ї. Згідно доводів Міністерства оборони України, Комісія з контролю, приймаючи рішення про відмову у наданні житлової площі для постійного проживання ОСОБА_1 на склад сім`ї, керувалась тим, що позивач був звільнений з військової частини НОМЕР_3 і саме військова частина НОМЕР_3 має право і наділена відповідними повноваження для забезпечення позивача і членів його сім`ї житловою площею для постійного проживання.
Однак, жодних доказів того, що позивач перебував на обліку у військовій частині НОМЕР_3 , відповідачами суду не представлено. Не надано таких доказів і скаржником на розгляд суду апеляційної інстанції.
В контексті наведеного, слід зазначити, що ані Закон № 2011-XII, ні Порядок №1081, ні Інструкція №380 не встановлюють для військовослужбовців, які проходили військову службу в у військовій частині НОМЕР_3 , іншого, відмінного від загального, порядку отримання житла для постійного проживання.
Разом з тим, вказані нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають, що саме військова частина НОМЕР_3 зобов`язана забезпечити колишнього військовослужбовця житлом для постійного проживання, якщо він був звільнений саме з цієї частини при тому, що військову службу протягом усього періоду її проходження військовослужбовець проходив у різних військових частинах.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями Міністерства оборони України при прийнятті рішення (оформлене протоколом від 28.04.2023 №24 ) про непогоження надання позивачу житлової площі трикімнатної квартини АДРЕСА_4 з підстави звільнення з військової частини НОМЕР_3 діяла не у спосіб, встановлений діючим законодавством, чим порушила права позивача.
Також слід зазначити, що позивач продовжує перебувати на обліку військовослужбовців та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, а наведене відповідачем правозастосування згаданих норм при прийнятті рішення призводить до порушення рівності в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби, втрачають при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.
Покликання скаржника на те, що з Держбюджету виділяється фінансування за рахунок коштів окремих бюджетних програм для забезпечення потреб розвідувальних органів, не спростовують вищенаведені висновки щодо процедури надання жилих приміщень, яка передбачена Інструкцією № 380.
Відповідно до частини першої статті 23 Закону № 2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.
Частиною першою статті 5 Закону України № 912-ІХ від 17.09.2020 «Про розвідку» (далі - Закон № 912-ІХ) визначено, що розвідувальними органами є, у тому числі і розвідувальний орган Міністерства оборони України.
Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 22.09.2020 № 346 «Питання Міністерства оборони України» Головне управління розвідки Міністерства оборони України є структурним підрозділом Міністерства оборони України.
Згідно із частиною другою статті 11 Закону України № 912-ІХ керівники центральних органів виконавчої влади, у підпорядкуванні яких функціонують розвідувальні органи, створюють необхідні умови для їх функціонування, спрямовують та координують їх діяльність у порядку, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом та положеннями про відповідні розвідувальні органи.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 912-ІХ фінансування та матеріально-технічне забезпечення розвідувальних органів здійснюються за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом, та інших джерел, не заборонених законом.
Водночас суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання скаржника на рішення Рахункової палати України від 12 червня 2018 року № 14-1 «Про розгляд Звіту про результати аудиту ефективності використання коштів державного бюджету, виділених Міністерству оборони України на будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Збройних Сил України», оскільки цей документ не є нормативно-правовим актом, містить лише пропозицію забезпечення ведення обліку військовслужбовців Головного управління розвідки Міністерства оборони України (а не підпорядкованих військових частин), містить посилання на Закон України «Про розвідувальні органи України», який станом на момент виникнення спірних правовідносин втратив чинність.
Зазначаючи, що Головне управління розвідки МОУ як головний розпорядник бюджетних коштів наділене відповідно до законодавства повноваженнями та коштами на придбання житлових приміщень, скаржник покликається лише на норми статті 23 Закону №2011-ХІІ, яка передбачає, що фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією Закону здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті на відповідний рік для МОУ, розвідувальних органів тощо та додаток 3 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», який передбачає виділення коштів Головному управлінню розвідки за програмами кваліфікації на будівництво (придбання) житла. При цьому скаржником, до структури і підпорядкування якого входить військова частина НОМЕР_3 , не вказано на те, за якою процедурою позивач, який перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, може реалізувати своє право на отримання житла для постійного проживання за рахунок коштів Головного управління розвідки МОУ.
При вирішенні спірних правовідносин також підлягають врахуванню обставини, що позивач, отримавши квартиру за адресою АДРЕСА_5 , яка була надана позивачу як службова без зняття із квартирного обліку, не скористався правом безоплатної приватизації вказаного житлового приміщення. Доказів зворотного відповідачами суду не надано.
Таким чином, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відмови позивачу у наданні згоди на отримання житла для постійного проживання ОСОБА_1 – квартири   АДРЕСА_4 на склад сім`ї з шести осіб, та невідповідність оскаржуваного рішення, оформленого протоколом Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями при Міністерстві оборони України від 28.04.2023 №24, у відповідній частині критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, що має наслідком його скасування у цій частині.
Оскільки рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом об`єднаної житлової комісії від 18.05.2023 №7, прийняте за результатами розгляду рішення Комісії з контролю, оформленого протоколом від 28.04.2023 №24, вказане рішення в частині скасування пункту 1.2.2.8 протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23.11.2022 №16 та про необхідність нового розподілу квартири АДРЕСА_2 та пункт 5 наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.05.2023 №106агд «Про затвердження протоколу засідання об`єднаної житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 18.05.2023 №7 слід визнати протиправними і скасувати.
Водночас, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи скаржника про втручання в його дискреційні повноваження, зобов`язуючи повторно розглянути список надання житлової площі для постійного проживання на ОСОБА_1 на склад сім`ї з шести осіб з урахуванням висновків суду, виходячи з наступного.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.
Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною, якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання.
Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.
Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Обрана судом форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача та є належним способом захисту порушених прав позивача.
Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) у межах встановленого статтею 309 Кодексу адміністративного судочинства України строку.
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315, 316, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2023 року у справі №140/20877/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний