ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/631/24	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №707/160/23 Категорія: 301010300 	Тептюк Є.П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року	м. Черкаси	

       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ;
представник позивача – адвокат Солонько М.Ф.
відповідач – ОСОБА_3 ;
представник відповідача – ОСОБА_4 ;
особа, яка подала апеляційну скаргу – представник відповідача – адвокат Кучер Ю.В.; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Кучер Юлії Вікторівни на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом,

в с т а н о в и в:

18.01.2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду в інтересах малолітнього сина – ОСОБА_2 з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є бабусею ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 25.01.2018 року, яким все своє майно заповіла ОСОБА_2 .
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на домоволодіння, що розташоване у АДРЕСА_1 .
Звернувшись в установлений законом строк з заявою про прийняття спадщини, постановою приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Старовойтова О.С. від 28.09.2022 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , оскільки спірний будинок по АДРЕСА_1 можливо є спільною сумісною власністю померлої ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 по причині того, що його було придбано ОСОБА_5 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .
Позивач вказує, що спірний будинок є особистою власністю спадкодавиці ОСОБА_5 та належав померлій на праві особистої приватної власності, оскільки його було придбано за кошти, які ОСОБА_5 отримала від продажу частки її приватної квартири АДРЕСА_2 та коштів, які ОСОБА_1 позичала спадкодавиці від продажу її 1/2 частки приватної квартири АДРЕСА_2 , а також частина особистих заощаджень ОСОБА_5 , яка з 1998 року по 2016 рік постійно працювала водієм на станції швидкої медичної допомоги міста Черкаси та отримувала стабільну заробітну плату, додатково мала дохід від підробітку у вихідні дні. Всупереч зазначеного, відповідач не мав коштів для купівлі спірного домоволодіння.
Позивач просила визнати за ОСОБА_2 право власності за заповітом на: частину домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з прибудовою літ «А-1», загальною площею 101,3 кв.м., житловою площею 73,2 кв.м., гараж літ. Б, кухня літ. В, в, погреб літ Г, огорожа №1-2, колодязь літ І, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2024 року позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом - задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частки на домоволодіння, що складається з житлового будинку "А-І", загальною площею 102,0 кв.м., житловою площею - 60,7 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель і споруд: гараж-сарай "Б", літня кухня "В", літня кухня "в", погріб "Г", огорожа №1-2, колодязь "І", що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073,60 грн.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, встановивши, що спірне домоволодіння в АДРЕСА_1 було придбано за особисті кошти ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та те, що ОСОБА_5 були продані частки в належній їй квартирі, напередодні купівлі спірного домоволодіння, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку, що спірне домоволодіння належало на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 на момент її смерті, воно фактично є спадковим майном, яке повинно бути включене до загальної спадкової маси. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_3 – адвокат Кучер Ю.В. подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2024 року у справі № 707/160/23 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 відмовити повністю. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції визнав встановленими обставинами, які не доведені, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
Вказує, що доводи позивача про те, що 16 серпня 2005 року позивач та її покійна мати продали квартиру АДРЕСА_2 , покійна отримала частину коштів від продажу квартири, позивач як донька позичила покійній матері свої кошти від продажу квартири, в результаті чого остання купила будинок не підтверджені жодним належними та допустимими доказами, спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що спірне домоволодіння в АДРЕСА_1 було придбано за особисті кошти ОСОБА_5 . Вказує, що в судовому засіданні відповідач дав особисто пояснення з яких слідувало, що позов він не визнає, спірне майно, будинок АДРЕСА_1 набуте ним з дружиною під час шлюбу, лише частина коштів належала жінці від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка (квартира) належала їй на праві особистої приватної власності. Після набуття будинку у власність відповідач проводив в будинку ремонт за особисто зароблені грошові кошти.
В апеляційній скарзі зазначає, що доводи позивача про те, що після розірвання шлюбу відповідач не звертався до суду з позовом про поділ майна, оскільки визнав, що майно є особистою власністю дружини, є безпідставними, оскільки право відповідача, як співвласника майна не порушувалося іншим з подружжя, він продовжував жити в спільному будинку, користуватися ним, а тому підстави для звернення до суду з позовом були відсутні, оскільки права відповідача ніхто не порушував. Вказує, що за життя покійна ОСОБА_5 не спростувала презумпції спільності майна подружжя, а позивач таких доказів до позовної заяви не надала.
Скаржник вважає, що судом не з`ясовувалося у позивача, чому вона просить визнати за ним право власності на майно згідно площі визначеної в договорі-купівлі продажу жилого будинку від 07.09.2005 року, та виходячи за межі заявлених вимог, без встановлення обставини з якої дійсної площі складається спірне майно, задовольняючи позовні вимоги повністю, судом першої інстанції, було порушено норми процесуального права.
15 квітня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить залишити рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22.01.2024 року по справі № 707/160/23 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. У відзиві ОСОБА_1 вказує, що частина звинувачень та тверджень скаржника, які викладені в апеляційній скарзі є безпідставними,а інша частина такими, що не відносяться до суті даного спору. Вважає, що рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22.04.2024 року є законним, обґрунтованим, проголошене після ретельного вивчення та дослідження всіх матеріалів справи з дотриманням всіх вимог матеріального та процесуального права, з урахуванням всіх обставин цієї справи. Зокрема, відзив мотивований тим, що скаржник надає суду завідомо неправдиву, спотворену інформацію, інформацію яка ні чим не підтверджена як того вимагає законодавство, чим намагається ввести суд в оману, та спонукати до прийняття незаконного судового рішення.
22 квітня 2024 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 – адвоката Кучер Ю.В. надійшла заява про проведення судового засідання без участі відповідача та його представника.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, ОСОБА_1 та її представника адвоката Солонька М.Ф., які заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При розгляді справи судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.04.2005 року по 08.09.2009 року. Дана обставина також підтверджується рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 23.09.2009 року по справі №2-496/2009, яким шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований 21.04.2005 року – розірвано.
16.08.2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири передали у власність покупцям ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 . Ця квартира належить продавцям в рівних частинах на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Соснівським райовиконкомом м. Черкаси 05.08.1996 року (а.с.19).
07.09.2005 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку передав у власність ОСОБА_5 жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_5 08.09.2005 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.20).
При розгляді справи, судом першої інстанції було встановлено, що жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , був придбаний за особисті кошти ОСОБА_5 , що визнав сам відповідач ОСОБА_3 та підтверджено показами свідків, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача.
25.01.2018 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй по закону на день її смерті заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.13).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є сином ОСОБА_1 , згідно даних його свідоцтва про народження від 02.07.2009 року, Серії НОМЕР_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується даними свідоцтва про її смерть від 22.11.2021 року, Серії НОМЕР_2 (а.с.9).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Право власності на вказане домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_5 08.09.2005 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
28.09.2022 року постановою приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтова О.С. відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті його баби, ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на цілий жилий будинок, розташований у АДРЕСА_1 . Підстава – зазначений будинок було придбано ОСОБА_5 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , а тому можливо він є спільним майном подружжя.
02.11.2022 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтовим О.С. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на спадщину, яка складається з: частки у праві власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок з прибудовою під літ. «А-І», загальною площею 102,2 кв.м., житловою площею 60,7 кв.м. Господарські будівлі і споруди: гараж-сарай «Б», літня кухня «В», літня кухня «в», погріб «Г», огорожа №1-2, колодязь І. Право власності на дану частку зареєстровано 02.11.2022 року, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої  статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Підпунктами 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. 
Питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Так, відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19) зазначено, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпції щодо фактів.
Відповідно до статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою.
За відсутності позасудової можливості на отримання у власність спірного спадкового майна ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до суду із відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_5 на належне її сину за заповітом нерухоме майно.
Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо встановленості того факту, що спірне домоволодіння в  АДРЕСА_1  було придбано за особисті кошти ОСОБА_5 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 .Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 продала частку в належній їй квартирі, напередодні купівлі спірного домоволодіння, що не заперечувалося відповідачем. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу від 16 серпня 2005 року, згідно якого продавці ( ОСОБА_5 , ОСОБА_1 передали у власність покупцям квартиру АДРЕСА_2 , а покупці в рівних частинах прийняли її. Згідно пункту 2 вказаного договору квартира належить продавцям в рівних частинах на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності виданим Соснівським райвиконкомом м. Черкаси, 05.08.1996 року, зареєстрованого в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за реєстром № 163, реєстраційний № 11716860 (а.с.19). Отже, судом встановлено, що частка квартири, яка належала померлій була набута до шлюбу з ОСОБА_3 , а тому отримані грошові кошти від продажу частки квартири були особистою приватною власністю.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
По хронології подій ОСОБА_5 в подальшому за короткий проміжок часу здійснила купівлю житлового будинку за адресою: в АДРЕСА_1 - 07 вересня 2005 року.
Відповідач ОСОБА_3  на заперечення позовних вимог та всупереч доводам апеляційної скарги не надав суду жодних належних доказів того, що спірний будинок було придбано за спільні кошти подружжя. Зокрема не вказав, яким саме чином, за короткий проміжок часу, а саме з  21.04.2005 року (був укладений шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ) до 07 вересня 2005 року, тобто за чотири з половиною місяці подружжя набуло спільно грошові кошти на купівлю спірного будинку.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд першої інстанції дійшов до вірно висновку стосовно того, що спірне домоволодіння, належало на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 на момент її смерті, та те, що воно фактично є спадковим майном, яке повинно бути включене до загальної спадкової маси.
Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи не містять доказів стосовно того, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , останній ставив питання про поділ майна подружжя, визнання частини спірного будинковолодіння. Рішення щодо поділу майна подружжя в матеріалах справи відсутнє, відповідачем зворотнього надано не було.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатися спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.
У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що згідно абз. 2 п. 7 договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.09.2005 року надана згода іншого з подружжя «продавця» та «покупця» на укладення цього договору, не спростовує того факту, що будинок купувався ОСОБА_5 за особисті кошти, як і твердження скаржника про те, що він за час проживання у будинку робив ремонт та до моменту смерті доглядав та забезпечував останню, з урахуванням того, що шлюб був розірваний у 2009 році.
Що стосується поданого клопотання ОСОБА_1 про приєднання до справи доказів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах, клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно ч. 2 ст. 83 позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Причину неподання доказів до суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує відсутність у неї таких доказів, оскільки останні були отримані нею лише 17 квітня 2024 року по причині війни та дуже обмеженої роботи архівних установ.
Як визначено частиною 2 статті 127 ЦПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Згідно із положеннями частини 1, 3 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.
Дослідивши поважність причин пропуску строку для надання до суду доказів, колегія суддів приходить до висновку, що обставини на які посилається заявник не є поважними, з урахуванням того, що позов був поданий до суду 18.01.2023 року, тобто у позивача був значний час для здійснення процесуальної дії (подання доказів /клопотання про приєднання доказів до суду першої інстанції) до винесення рішення суду по суті. Крім того, ОСОБА_1 не надано доказів, яким саме чином війна посприяла в отриманні зазначених вище доказів.
Відповідно до частини 2 статті 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Оскільки, ОСОБА_1 , не скористалася правом на подачу доказів до суду першої інстанції в порядку визначеному ч. 2 ст. 83 ЦПК України, суду апеляційної інстанції не надала належних доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї, колегія суддів приходить до висновку про залишення клопотання без задоволення. 
Аналізуючи обсяг дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду, зводяться до незгоди з ним та необхідності здійснення переоцінки встановлених фактичних обставин.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині, а стосуються переоцінки доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з  характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Кучер Ю.В. слід залишити без задоволення, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2024 року – без змін.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
       Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Кучер Юлії Вікторівни залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 січня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови викладений 25 квітня 2024 року.

Судді