П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 р.	м. Одеса	Справа № 420/23898/23	

                                                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.
                                                                                                  Дата і місце ухвалення 02.02.2024р., м. Одеса
                      
  П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

                          судді – доповідача – Шеметенко Л.П.
                                                       судді – Градовського Ю.М.
                                                       судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
-  визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача за підпунктом «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з II групою інвалідності;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення позивача за підпунктом «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом під час воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з II групою інвалідності.          В обґрунтування позовних вимог зазначено, що дії відповідача щодо відмови у звільненні з військової служби відповідно до пп. ґ) п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за сімейними обставинами  є неправомірними, оскільки у позивача наявні такі обставини, а саме у зв`язку із потребою у постійному догляді  за матір`ю ОСОБА_2 , інвалідом ІІ групи.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1  відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи справу мав можливість вийти  за межі заявлених позовних вимог, оскільки відповідно до положень п. д) ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову служб» контракт припиняється, а військовослужбовці звільняються  з військової служби  через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено КМУ.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач з 03.04.2023 р. через хвороби звертався до командира частини та просив направити його на проходження ВЛК з метою встановлення придатності чи непридатності до військової служби.
До суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції. Відповідач вказує, що  відсутня бездіяльність з боку ВЧ НОМЕР_1 щодо не звільнення позивача згідно поданого рапорту. Відповідач  звертає увагу, що рапорт був розглянутий у відповідності до п.3 ст. 26 Закону, який мав би бути застосований у спірному випадку та відповідачем не було встановлено наявності підстав зазначених у рапорті, оскільки з наданих документів була встановлена наявність інших осіб, які б можуть здійснювати такий нагляд.
Також, відповідач звертає увагу, що до моменту завершення кримінального провадження та судового розгляду Військова частина позбавлена можливості звільнити позивача  з військової служби з будь-яких підстав.  
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,  позивач ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних Силах України.
01.03.2023 р. позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив звільнити його з лав Збройних Сил України у зв`язку з сімейними обставинами згідно пп. «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
На рапорт від 01.03.2023 р. Військова частина НОМЕР_1 листом від 01.05.2023 № 0666/35/3392 повідомила, що з наданого комплекту документів не вбачається доказів наявності вказаної підстави. Висновок ЛКК від 21.02.2023 р. підписаний лише сімейним лікарем, а не комісією. Крім того, даний висновок вказує на необхідність постійного стороннього нагляду, а не постійного догляду.
27.06.2023 р. ОСОБА_1 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 з рапортом, у якому просив звільнити його з лав Збройних Сил України у зв`язку з сімейними обставинами згідно пп. «І» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». До рапорту додано:
копія паспорта ОСОБА_1 ;
копія паспорта ОСОБА_2 ;
копія довідки МСЕК № 391823, серія 12 ЛАГ від 21.02.2023;
копія індивідуальної програми інваліда;
копія виписки ЛКК від 21.02.2023;
копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 ;
копія акта про одруження № 893;
копія свідоцтва про розірвання шлюбу;
копія свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові;
копія свідоцтва про шлюб;
копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану;
копія свідоцтва про народження;
копія довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні;
копія довідки № КЗ-28117-ф/л від 23.02.2023;
копія висновку ЛКК № 184 від 26.06.2023.
На рапорт від 27.06.2023 р. Військова частина НОМЕР_1 листом від 21.07.2023 № 0666/35/5773 повідомила, що з наданого комплекту документів наразі не вбачається наявність вищевказаної підстави, з огляду на наявність у довідці про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 33-28613-ф/л, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Натомість, будь-яких інших документів, які б спростовували вказане та доказували факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд у наданому пакеті документів немає. Крім того, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 339 від 17.12.2022 ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину. Військова частина НОМЕР_1 до моменту набрання законної сили вироком або закриття кримінального провадження за фактом самовільного залишення військової частини позбавлена можливості прийняти рішення про звільнення з військової служби.
Вважаючи, що бездіяльність відповідача щодо не звільнення з військової служби за сімейними обставинами  протиправна, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, розглядаючи справу та приймаючи рішення про відмову  в  задоволенні позову, зазначив, що підстава для звільнення позивача за пунктом 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яку він сам указав у рапорті -  відсутня, оскільки дана норма підлягає застосування під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації).
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що додані позивачем до рапорту документи  не свідчать про відсутність, окрім позивача, інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.
Вирішуючи справу в апеляційному порядку та надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
У зв`язку з військовою агресією проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202, затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р. строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Зокрема, останнім Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №49/2024 від 05.02.2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 строком на 90 діб.
Таким чином, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII.
Крім цього, відповідно до пункту 2 вже згаданого Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» військовому командуванню (зокрема, Державній прикордонній службі України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування доручено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Так, ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).
У свою чергу, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Відповідно до підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» під час проведення мобілізації та дії воєнного стану контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, зокрема у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
В пункті 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вказано, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абзацу 2 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.
Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги роки військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009№ 170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до пункту 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Згідно із абзацом 3 пункту 14.10 розділу XIV Інструкції №170 звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Згідно з пунктом 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Під час апеляційного розгляду справи колегією суддів встановлено, що                  27.06.2023 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 з рапортом, у якому просив звільнити його з лав Збройних Сил України у зв`язку з сімейними обставинами згідно пп.  «І» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Колегією суддів встановлено, що позивач згідно з рапортом  просив  звільнити його з військової служби відповідно до пп.«І» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а у позовній заяві та в апеляційній скарзі зазначає про наявність підстав для його звільнення з військової служби відповідно до пп. «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Слід зазначити, що згідно  пп. «ґ», «і» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) : 
-  через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;
- у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».
При цьому, слід зазначити,  частина п`ята статті 26 Закону № 2232-ХІІ розрізняє (виокремлює, групує) такі умови (обставини) для припинення (розірвання) контракту та звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом: у мирний час (пункт 1 частини п`ятої); під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) (пункт 2 частини п`ятої); з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації (пункт 3 частини п`ятої).
Тобто, для цілей звільнення з військової служби стаття 26 Закону № 2232-ХІІ чітко відокремлює підстави для звільнення військовослужбовців під час дії воєнного стану від підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду.
При цьому і пункт 2, і пункт 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ як підставу для звільнення визначають «сімейні обставини або інші поважні причини». 
Відповідно до пп. «г» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, звільняються з військової служби через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) у разі необхідності здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
При цьому, колегією суддів встановлено, що пункт 2 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ в переліку «сімейних обставин або інших поважних причин» окремо передбачає наявність одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Натомість пункт 3 частини 5 статті 26 Закону № 2232-ХІІ в переліку «сімейних обставин або інших поважних причин» як самостійну підставу визначає лише необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю I групи. Наявність у особи ІІ групи інвалідності є підставою для звільнення з військової служби лише за умови, що така особа потребує здійснення постійного догляду та у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Із рапорту позивача слідує, що він просить його звільнити на підставі норми права, яка підлягає застосуванню виключно під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), а тому правильним є висновок суду першої інстанції про те, що підстава для звільнення позивача за пунктом 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яку він сам указав у рапорті -  відсутня, оскільки дана норма підлягає застосування під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації).
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи  для повного захисту порушеного права позивача мав можливість вийти за межі позовних вимог, колегія суддів вказує, що зазначення в рапорті невірного пункту статті не було причиною для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки, розглядаючи справу суд також дійшов висновку про те, що додані позивачем до рапорту документи  не свідчать про відсутність, окрім позивача, інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.
Також, з цього питання колегія суддів встановила, що відповідач відмовив позивачу у звільненні з посиланням на відсутність підстави, передбаченої пунктом 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто з посиланням на правову норму, яка мала би застосовуватись у спірному випадку, та виходив він з того, що наданими позивачем документами не підтверджується така обов`язкова умова, як відсутність інших осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду.
При цьому, зазначені підстави відмови у задоволенні рапорту були дослідженні судом першої інстанції та була встановлена відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби з цих підстав.
Колегія суддів встановила, що з наданого до рапорту позивачем комплекту документів не вбачається наявність вищевказаної підстави, з огляду на наявність у довідці про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № З3-28613-ф/л, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, однак, будь-яких інших документів, які б спростовували вказане та доказували факт відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд не надано, як у рапорті так і в рамках даної справи.
Посилання апелянта на наявність підстав для звільнення з військової служби на підставі наданих доказів, колегія суддів не приймає, оскільки такі підстави наявні у відповідності  до  іншої  частини та іншого пункту та стосуються розірвання контракту в особливий період згідно п.2 ст. 26 Закону, однак на момент подання рапорту в Україні діє як період мобілізації так і воєнний стан, що регулюється п.3 ст. 26 Закону.
Доводи апелянта щодо відсутності інших осіб, які можуть здійснювати догляд за матір`ю не підтверджені належними доказами, а матеріали справи навпаки спростовують таку позицію, оскільки наявні у матеріалах справи документи підтверджують факт існування інших осіб, зокрема дружини позивача. Факт неприязних стосунків між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не становить підставу для висновку про неможливість догляду, зокрема, з огляду на те, що позивачем в позовній заяві стверджується, що ОСОБА_3 створює всі умови для належного догляду свекрухи.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач має відповідні захворювання та  з                 03.04.2023 р. звертався до командира частини  та просив направити його на проходження ВЛК з метою встановлення придатності чи непридатності до військової служби, оскільки зазначені обставини не є предметом позову у цій справі, так як позивач просить звільнити його з військової служби саме на підставі  підпункту «ґ» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону, за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю матері із числа осіб з II групою інвалідності.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, у даному випадку, суд погоджується із позицією відповідача щодо відсутності правових підстав для звільнення позивача з військової служби згідно з поданого рапорту від 27.06.2023 р.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, відтак підстави для задоволення позову відсутні.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
Крім того, що у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.
Зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Колегія суддів зазначає, що доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
За таких обставин підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без  задоволення.
Рішення  Одеського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених  ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

  Судове рішення складено у повному обсязі 09.05.2024 р. 

Суддя – доповідач:                                                                              Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                   Ю.М. Градовський 

Суддя:                                                                                                    І.О. Турецька