УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2024 року
м. Київ
справа № 199/10037/23
провадження № 51-2649ск24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року в кримінальному провадженні № 12023041630001340 щодо 
ОСОБА_5 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого 02 серпня 
2023 року Амур-Нижньодніпровським районним судом 
м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого від відбування покарання 
з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 27 лютого 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено 
до покарання: за ч. 4 ст. 185 КК – у виді позбавлення волі на строк 5 років; ч. 1 
ст. 357 КК – у виді обмеження волі на строк 1 рік. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного ОСОБА_5 покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2023 року та остаточно призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 
6 місяців. 
Вирішено питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, маючи 
не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив умисні кримінальні правопорушення за наступних обставин.
Так, ОСОБА_5 16 жовтня 2023 року у невстановлений в ході досудового розслідування час, однак не пізніше 07:00, побачивши на землі біля будинку № 80 
на вул. Софії Ковалевської у м. Дніпрі банківську картку АТ «АКЦЕНТ-БАНК», 
номер рахунку НОМЕР_1 , яка обладнана технологією безконтактної оплати, припустив, що на ній знаходяться грошові кошти, після чого 
у нього виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на привласнення 
з корисливих мотивів офіційного документу, а саме вищевказаної банківської картки, реалізуючи який останній підняв із землі зазначену банківську картку, яка належить потерпілій ОСОБА_6 , та поклав її до кишені свої куртки, тим самим привласнив вищевказану банківську картку.
Крім того,  ОСОБА_5 , продовжуючи свою злочинну діяльність, достовірно знаючи про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», 16 жовтня 2023 року у період часу з 07:02 до 07:22, використовуючи банківську картку АТ «АКЦЕНТ-БАНК», номер рахунку НОМЕР_1 , 
яка обладнана технологією безконтактної оплати та належить потерпілій 
ОСОБА_6 , у приміщені магазину ТОВ «АТБ-Маркет» на вул. Калинова, 87М 
у м. Дніпрі, вчиняючи злочин повторно, придбав товар на загальну суму 5 286 грн, тим самим таємно викрав грошові кошти, які знаходились на розрахунковому рахунку вищевказаної банківської картки та належать ОСОБА_6 , чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім цього, ОСОБА_5 22 жовтня 2023 року у невстановлений в ході досудового розслідування час, однак не пізніше 07:29, побачивши на землі біля будинку № 64 
на вул. Калиновій у м. Дніпрі банківську картку АТ «АКЦЕНТ-БАНК», номер рахунку НОМЕР_2 , яка обладнана технологією безконтактної оплати, припустив, що на ній знаходяться грошові кошти, після чого у нього виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на привласнення з корисливих мотивів офіційного документу, а саме вищевказаної банківської картки, реалізуючи який останній підняв із землі зазначену банківську картку, яка ОСОБА_7 , та поклав її до кишені свої куртки, тим самим привласнив вищевказану банківську картку.
Крім того, ОСОБА_5 , продовжуючи свою злочинну діяльність, достовірно знаючи про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», 22 жовтня 2023 року о 09:42, використовуючи банківську картку АТ «АКЦЕНТ-БАНК», номер рахунку НОМЕР_2 , яка обладнана технологією безконтактної оплати та належить потерпілій ОСОБА_7 , у приміщенні магазину «Мега Сейл» ФОП « ОСОБА_8 » на 
АДРЕСА_2 , вчиняючи злочин повторно, придбав товар на загальну суму 405 грн, тим самим таємно викрав грошові кошти, які знаходились на розрахунковому рахунку вищевказаної банківської картки та належать ОСОБА_7 , чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення шляхом пом`якшення розміру призначеного покарання. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з рішенням якого безпідставно погодився і апеляційний суд, призначив його підзахисному надто суворе покарання, не врахувавши належним чином тяжкість вчинених злочинів, той факт, що ОСОБА_5 відшкодував потерпілій ОСОБА_7 моральну та матеріальну шкоду, частково визнав вину, сприяв розкриттю злочину та встановленню істини у справі, а також відсутність скарг та задовільну характеристику за місцем проживання, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину та добровільного відшкодування завданого збитку, відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.
Доводи захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його пом`якшення колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який свою вину в інкримінованих кримінальних проступках і правопорушеннях фактично не визнав, офіційно не працевлаштований, у нарколога і психіатра на обліку не перебуває, раніше судимий, у період іспитового строку, визначеного за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2023 року, вчинив ряд нових кримінальних проступків та правопорушень, а такожвзяв до уваги відсутність обтяжуючих і пом`якшуючих покарання обставин та позиції потерпілих щодо призначення покарання.
Врахувавши всі обставини справи у їх сукупності суд призначив винній особі основне покарання у виді позбавлення волі за ч. 4 ст. 185 КК, обмеження волі 
за ч. 1 ст. 357 КК у розмірі, передбаченому санкціями вказаних статей, після чого застосував положення ч. 1 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 цього Кодексу.
При цьому суд вказав на те, що саме покарання у виді позбавлення волі на строк 
5 років 6 місяців, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, – воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Також суд зазначив, що встановлені судом обставини цього кримінального провадження свідчать про наявність у ОСОБА_5 стійкої направленості умислу на вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі проти власності, і небажання ставати на шлях виправлення, бути корисним для суспільства, а тому призначення більш м`якого покарання відповідно до ст. 69 КК, або ж застосування положень статей 75, 76 КК, не буде відповідати меті покарання, буде суперечити вимогам ст. 65 КК і не сприяти вихованню ОСОБА_5 в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством тощо.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 , у тому числі за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої щодо суворості призначеного покарання є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив 
про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок 
без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
При цьому, як убачається з ухвали, з приводу доводів захисника про неврахування місцевим судом щирого каяття та активного сприяння розкриття злочинів як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, разом з позитивними характеристиками, що дозволяє пом`якшити покарання ОСОБА_5 під час застосування положень ч. 1 ст. 71 КК, суд вказав на те, що вони є безпідставними 
з огляду на таке.
Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину має знаходити своє відображення 
в матеріалах кримінального провадження та, як прояв суб`єктивної поведінки обвинуваченого, так само як і факт активного сприяння розкриття злочинів, має існувати безпосередньо із моменту вчинення злочину, а не виникати внаслідок тягаря зібраних доказів та невідворотності покарання.
Як зазначив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень за епізодами щодо привласнення банківської картки потерпілої ОСОБА_7 визнав частково, а що стосується епізодів з приводу привласнення банківської картки потерпілої ОСОБА_6 та подальшої крадіжки грошових коштів з цієї картки – не визнав, зазначивши, що саме потерпілі винуваті, що загубили свої речі, тому щодо нього необхідно ухвалити виправдувальний вирок, про що і просив суд.
Таким чином, як вказав суд, підстав для визнання вказаних захисником обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, а такі твердження сторони захисту є невмотивованими.
Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу і на те, що в апеляційній скарзі та під час апеляційного провадження сторона захисту, підтримуючи доводи та вимоги апеляції, погодилась з видом та розміром покарання, призначеного судом першої інстанції за кримінальні правопорушення, що інкриміновані ОСОБА_5 , однак фактично не згодна з розміром призначеного судом першої інстанції остаточного покарання за ч. 1 ст. 71 КК у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, стверджуючи про необхідність його пом`якшення.
Як зазначив суд, з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше судимий 
02 серпня 2023 року за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік. Проте обвинувачений після ухвалення вказаного вироку, але до повного відбуття покарання, 16 та 22 жовтня 2023 року вчинив ряд нових кримінальних правопорушень, покарання за які призначено в оскарженому вироку.
Призначення більш м`якого остаточного покарання за доводами адвоката 
за сукупністю вироків, як слушно вказала колегія суддів, не буде ґрунтуватися 
на принципах справедливості та індивідуалізації, не досягне мети покарання та буде недостатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам 
статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. 
Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість. 
В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його пом`якшення.
Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, 
які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду 
м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                  ОСОБА_3