Справа № 760/28821/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/7199/2024

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 травня 2024 року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді               Журби С.О., 
суддів                                     Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2   про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У грудні 2020 року до суду надійшла вказана позовна заява акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що між акціонерним комерційним інноваційним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11237444000 від 19.10.2007 року зі змінами відповідно до додаткових угод № 1 від 19.10.2007 року, № 1 від 28.01.2015 року, № 1 від 28.01.2015 року, № 2 від 29.01.2015 року (в системі обліку банку договір № 11471073000). Відповідно до умов кредитного договору позивач надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) у розмірі 50000,00 дол. США, а ОСОБА_1 зобов`язалася кожного місяця повертати кредит в терміни та розмірах, встановлених графіком погашення кредиту згідно з додатку № 1 та сплачувати проценти у розмірі та порядку, передбаченому п. 1.3 кредитного договору, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 19.10.2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Позивач вказував, що відповідно до умов п. 1.3.2 кредитного договору сторони домовились, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п. 5.2 договору. В позові сторони погодили, що у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п. 5.2 договору банк може збільшити розмір процентної ставки шляхом направлення поштою за адресою позичальника відповідного рекомендованого листа без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору. Крім того, позивач зазначав, що у разі незгоди із таким розміром процентної ставки, позичальник згідно з умовами договору має право достроково повернути банку всю суму кредитних коштів, отриманих за договором, сплатити йому в повному обсязі плату за кредит та здійснити інші платежі за договором. У випадках настання обставин, передбачених п.п. «а», «б» пункту 5.2. Договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п. 1.3.1 договору (п. 5.2 кредитного договору із змінами відповідно до п. 1.5 додаткової угоди № 1 від 19.10.2007). Листом № 197766 від 22.02.2008 року Банк повідомив ОСОБА_1 , що у разі порушення умов кредитної дисципліни, зокрема неналежного виконання умов кредитного договору № 11237444000 від 19.10.2007 року, а саме у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти, а саме в розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. Відповідно до умов додаткової угоди № 1 від 28.01.2015 року та додаткової угоди № 2 від 29.01.2015 року з метою зміни валюти договору та погашення кредитної заборгованості у доларах США ОСОБА_1 29.01.2015 року був виданий транш в національній валюті у розмірі 701 456,55 грн шляхом зарахування коштів на поточний рахунок. Зазначав, що ОСОБА_1 здійснила погашення кредитної заборгованості за траншем в іноземній валюті та зобов`язалася здійснювати погашення траншу, виданого в гривні, в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди), але в будь-якому випадку не пізніше 19.10.2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Позивач вказував, що сторони домовились, що за використання кредитних коштів за траншем, наданим у національній валюті встановлюється процентна ставка у розмірі, передбаченому п. 2 додаткової угоди № 2 від 29.01.2015 року. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука ОСОБА_2 згідно з договору поруки № 151408 від 19.10.2007 року зі змінами відповідно до додаткової угоди № 1 від 28.01.2015 року. Всупереч умовам кредитного договору ОСОБА_1 не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення сум заборгованості по кредиту та процентами з квітня 2020 року, чим порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Зазначав, що 10.09.2020 року ОСОБА_1 отримала вимогу про усунення порушень кредитного договору, однак заборгованість не погасила. Станом на 23.09.2020 року заборгованість за кредитним договором становить 629 658,69 грн, а саме: 579 048,61 грн - заборгованість за кредитом, 49 901,08 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 708,99 грн - проценти за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін.
На підставі наведеного позивач просив суд стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11237444000 від 19.10.2007 року (в системі обліку банку договір № 11471073000) у розмірі 629 658,69 грн з ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 .
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року позов Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати  та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.
  19 лютого 2024 року на адресу суду від  позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В судове засідання 30.05.2024 року позивач не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не подав. 
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
В ході розгляду справи судом встановлено, що  згідно змісту п. 1.1 Статуту акціонерного товариства «УкрСиббанк» (т. І, а.с. 9), вбачається, що згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 були внесені зміни до Статуту акціонерного комерційного інноваційного товариства «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». В подальшому загальними зборами акціонерів банку 17.10.2018 прийнято рішення про зміну типу товариства на приватне акціонерне товариство та про зміну найменування на акціонерне товариство «УКРСИББАНК».
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 19.10.2007 між акціонерним комерційним інноваційним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11237444000 (т. І, а.с. 16-19).
Відповідно до п. 1.1 вказаного Договору від 19.10.2007 банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США (USD), в сумі 50000,00, що дорівнює еквіваленту 252 500, 00 грн за курсом НБУ на день укладання Договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі (т. І, а.с. 16).
Згідно з п. 4.3. Договору від 19.10.2007 відповідно до вимог законодавства України, зокрема ст. 611 ЦК України позичальник, який порушив будь-яке зі своїх зобов`язань, що передбачені п. 3.4.2. цього Договору, зобов`язаний сплатити банку неустойку за таке порушення у розмірі 500,00 грн (т. І, а.с. 17, зворотній бік).
За змістом п. 5.2. Договору від 19.10.2007 (т. І, а.с. 17, зворотній бік) відповідно до законодавства, зокрема, ст. 651 ЦК України сторони погодили, що банк згідно умов п. 1.3.1 Договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі:
а) порушення позичальником кредитної дисципліни (зокрема, неналежного виконання умов цього Договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим Договором);
б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи тощо, а також даних щодо дотримання позичальником кредитної дисципліни (зокрема, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов`язань позичальника за цим Договором);
в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальваціа курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); та/або підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункту за бланковими кредитами "овернайт" НБУ з дати укладення цього Договору чи останнього перегляду процентної ставки.
Відповідно до п. 7.7. Договору від 19.10.2007 строк дії даного Договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання Договору сторонами) до повного повернення банку всієї суми кредиту за Договором та повного погашення плати за кредит і неустойки у разі її нарахування (т. І, а.с. 18, зворотній бік).
19.10.2007 між акціонерним комерційним інноваційним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору від 19.10.2007 про надання споживчого кредиту № 11237444000 (т. І, а.с. 24)
Вбачається, що 28.01.2015 між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11237444000 від 19.10.2007 (щодо збільшення суми кредиту за кредитним договором, видачу нових траншів в гривні) /т. І, а.с. 25-26/.
Згідно з п. 1 Додаткової угоди № 1 від 28.01.2015 до Договору від 19.10.2007 сторони домовились, що для ідентифікації кредитного договору можуть використовуватися як номер договору №11237444000, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку №11471072000, так і № 11471073000 (т. І, а.с. 25).
У п. 2 Додаткової угоди № 1 від 28.01.2015 до Договору від 19.10.2007 сторони дійшли згоди, що банк зобов`язується надавати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит у валютах, вказаних в цій Додатковій угоді, у формі кредитної лінії з лімітом кредитної лінії, встановленим в базовій валюті, що дорівнює 1 304 314,51 грн у порядку і на умовах, зазначених у Договорі та цій Додатковій угоді. В дату укладення цієї Додаткової угоди позичальнику надається транш в національній валюті в розмірі 701 456,55 грн в межах ліміту кредитної лінії (т. І, а.с. 25, зворотній бік).
Також, в матеріалах справи міститься копія Додаткової угоди № 1 від 28.01.2015 до кредитного Договору № 11237444000 від 19.10.2007 (щодо договірного списання коштів з поточного рахунку позичальника в національній та/або іноземній валюті для погашення кредиту) /т. І, а.с. 27/.
29.01.2015 між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Додаткову угоду № 2 до договору про надання споживчого кредиту № 11237444000 від 19.10.2007 (т. І, а.с. 35).
Відповідно до п. 1.2. Додаткової угоди № 2 від 29.01.2015 сторони домовились, що Позичальник зобов`язаний повернути транш в національній валюті в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до Додаткової угоди), але в будь-якому випадку не пізніше 19.10.2037, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов Договору.
У випадку відкликання позичальником заяви на купівлю валюти та/або невиконання зави на купівлю валюти, строк сплати кредиту в частині траншу в національній валюті вважається таким, що настав, у дату відкликання позичальником вказаної заяви та/або а дату настання відповідних обставин. У такому разі сума коштів у національній валюті, що перерахована на розподільний рахунок банку для виконання заяви на купівлю валюти, направляється на погашення заборгованості за траншем у національній валюті (т. І, а.с. 35).
За змістом п. 2.2. Додаткової угоди № 2 від 29.01.2015 сторони домовились, що за використання кредитних коштів за Договором від 19.10.2007 за траншем, наданим у національній валюті:
- з 29.01.2015 встановлюється процентна ставка в розмірі 0,01 % процентів річних;
- з 02.02.2015 встановлюється процентна ставка в розмірі 8,00 % процентів річних;
- з 29.01.2016 встановлюється процентна ставка в розмірі 11,06 % процентів річних;
- з 29.01.2017 встановлюється процентна ставка в розмірі 14,07 % процентів річних;
- з 29.01.2018 встановлюється процентна ставка в розмірі 16,00 % процентів річних;
- з 29.01.2019 встановлюється процентна ставка в розмірі 17,00 % процентів річних;
- з 29.01.2020 встановлюється процентна ставка в розмірі 18,00 % процентів річних;
- з 29.01.2021 та до кінця терміну дії Договору встановлюється процентна ставка в розмірі 19,00 % процентів річних.
Визначені кредитні зобов`язання ОСОБА_1 (Боржник) забезпечені договором поруки № 151408, укладеним 19.10.2007 між акціонерним комерційним інноваційним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (Поручитель), відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором за виконання боржником основного зобов`язання (т. І, а.с. 44).
За змістом п. п. 1.4 Договору поруки від 19.10.2007 відповідальність поручителя і боржника є солідарною (т. І, а.с. 44).
Згідно з п. 3.1. Договору поруки від 19.10.2007 цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за Основним договором (т. І, а.с. 44).
Відповідно до п. 3.2. Договору поруки від 19.10.2007 у випадку невиконання поручителем вимоги кредитора, пред`явленої згідно умов п. 2.2. Договору, поручитель сплачує кредитору пеню із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення поручителем виконання своїх зобов`язань за договором, за кожен день прострочення. (т. І, а.с. 44).
28.01.2015 між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору поруки № 151408 від 19.10.2007 (т. І, а.с. 45).
Відповідно до п. 1 Додаткової угоди № 1 до Договору поруки сума Кредитного договору становить 1 304 315,51 грн. Сума траншу, отриманого в гривнях, становить 701 456,55 грн (т. І, а.с. 45).
На а.с. 61-77 т. І міститься виписка з особового рахунку клієнта ОСОБА_1 за кредитним договором за період 28.01.2015 - 28.09.2020, з якої вбачається, що:
-29.01.2015 клієнтом було отримано 701 456,55 грн кредитних коштів за угодою;
-за вихідним залишком основний борг клієнта складає - 579 048,61 грн, борг за відсотками - 50 610,08 грн.
-Відповідно до наданого позивачем розрахунку (т. І, а.с. 53-60) позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань зі сплати основного боргу та процентів за користування кредитом, тому у нього виникла заборгованість перед кредитором у розмірі 629 658,69 грн, яка складається з тіла кредиту - 579 048,61 грн, процентів - 49 901,08 грн, процентів за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін - 708,99 грн.
Банк 22.02.2020 направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги (повідомлення) про дострокове погашення заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання цього повідомлення (т. І, а.с. 48-49). Повідомлення було особисто отримано ОСОБА_1 10.09.2020 (т. І, а.с. 52)
Матеріали справи місять копії: Додатку № 1 до Додаткової угоди № 2 від 29.01.2015 до Договору про надання споживчого кредиту № 11237444000 від 19.10.2007, а саме: графіку погашення кредиту (т. 1, а.с. 36-38); Додатку № 2 Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (т. 1, а.с. 38-43); листа № 197766 від 22.02.2008 (т. 1, а.с. 46).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог, оскільки відповідач належним чином не спростував доводів позивача.
По своїй суті позиція апелянта, висловлена в апеляційній скарзі, в переважній більшості співпадає з доводами та обґрунтуваннями  вимог, які він висловлював в суді першої інстанції, і яким судом надано відповідну правову оцінку.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд  вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Окремо апеляційний суд звертає увагу на безпідставність позиції апелянта щодо недоведеності розміру позовних вимог.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів  міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення  для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази  подаються сторонами та іншими особами,  які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
З вищевказаної правової конструкції вбачається, що кожна зі сторін користується правом і обов`язком довести свою позицію належними та допустимими доказами. На підтвердження своєї позиції позивач подав до суду  копію кредитного довогору, зміни та доповнення до вже зазначеного кредитного договору, виписку руху коштів по рахункам. Натомість відповідач належних контрдоказів на підтвердження своєї позиції не надав, позицію позивача не спростував. При цьому суд зазначає, що дійсно з матеріалів справи вбачається, що спочатку кредит було надано у валюті в розмірі 50 000 дол. США.  В той же час згодом сторони підписали додаткову угоду від 28.01.2015 року, за якою фактично (по суті вчинених дій) попередній кредит було переведено з доларів США у гривню України. Умовами вказаного договору банк надав транш в національній валюті, яким фактично визначив заборгованість відповідача на той час в доларах США. При цьому обидві сторони погодили необхідну для цієї операції суму  і прямо зазначили її в підписаному документі.  За таких умов, посилання апелянта на неналежність визнання суми боргу за кредитом, а також непідтвердження факту його видачі, прямо протирічить підписаній як банком, так і позичальником угоді. 
Іншим аргументом апелянта було твердження про відсутність належних повноважень адвоката на подання позовної заяви від імені банку. Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти вищевказані досилання апелянта. З матеріалів справи вбачається, що позовну заяву  було підписано адвокатом Лісовським С.В. як представником АТ «Укрсиббанк». До позовної заяви на підтвердження повноважень для підписання вказаної заяви адвокатом була надана довіреність АТ «Укрсиббанк» та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. 
У відповідності до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
За таких умов, повноваження адвоката  як представника в суді можуть бути підтверджені також довіреністю, що і було зроблено в даному випадку. При цьому, твердження апелянта щодо обов`язкового зазначення в довіреності посилання на договір, який було укладено з адвокатом, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.
Доводи апелянта стосовно вимог до ордеру адвоката взагалі не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки в даному випадку повноваження представника підтверджуються не ордером, а довіреністю. 
Як вже було зазначено вище, апеляційний суд переглядає справу лише в межах вимог і доводів апеляційної скарги.  
Положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 367 ЦПК України передбачені умови, за яких суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги. Зокрема, таке право надано апеляційному суду у випадку, якщо під час розгляду справи будуть встановлені порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Таке ж право є у апеляційного суду й у випадку, якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження. Даний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. 
Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, передбачені ч. 3 ст. 376 ЦПК України. Зокрема такими підставами є випадки, коли:
1) справу розглянуто неповноважним складом суду;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;
3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;
4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;
5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;
6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;
7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, передбачені законом порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, в даному випадку відсутні. Не було допущено судом першої інстанції й неправильного застосування норм матеріального права, оскільки в основу оскаржуваного рішення були покладені правові норми, що регулюють такого роду правовідносини. Не є така справа й справою окремого провадження.
Інших доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення. Апелянтом не було відповідним чином доведено наявності передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Згідно вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 вересня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                             Т.О. Писана

                                                                                                                                  К.П. Приходько