УХВАЛА
24 червня 2024 року 
м. Київ
справа № 202/3082/22
провадження № 61-8854ск24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кушнір Тетяна Валеріївна, на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про перерахунок заборгованості з аліментних платежів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, зупинення виконавчого провадження, зменшення пені за прострочення сплати аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про перерахунок заборгованості з аліментних платежів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, зупинення виконавчого провадження, зменшення пені за прострочення сплати аліментів.
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 67 085,77 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні первісної позовної заяви  ОСОБА_2 про перерахунок заборгованості з аліментних платежів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, зупинення виконавчого провадження, зменшення пені за прострочення сплати аліментів. Зустрічний позов ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 67 085,77 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2023 року залишено без змін.
Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2024 рокузаяву  ОСОБА_1 про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто із  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанцій у розмірі 800 грн.
19 червня 2024 року  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кушнір Т. В., через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2024 рокув частині зменшення витрат на правничу допомогу, ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу на суму 5 000 грн.
Підставами касаційного оскарження додаткової постанови апеляційного суду заявниця зазначає порушення норм процесуального права, посилається на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків
щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Оцінивши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах, порушених у касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, отримати відшкодування у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:                    1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі                   № 755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Водночас частиною третьою статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони, сімейну ситуацію або чи викликала справа публічний інтерес.
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними, допустимими і достатніми доказами.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 суд дійшов висновку, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом з тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу було предметом правової оцінки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня               2020 року у справі № 904/4507/18, від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кушнір Т. В., заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 5 000 грн.
Ухвалюючи додаткову постанову щодо вирішення питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції врахував, що спір між сторонами виник із сімейних правовідносин та стосується стягнення аліментів, правова позиція сторін, зокрема ОСОБА_1 , інтереси якої як в суді першої, так і апеляційної інстанції представляла адвокат Кушнір Т. В., була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду справи, адвокат була обізнана з матеріалами і обставинами справи, оскільки приймала учать у справі в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції встановив, що ознайомлення з апеляційною скаргою та складання відзиву, підготовка та ведення справи в суді апеляційної інстанції не вимагали великого обсягу юридичної і технічної роботи.
Отже, суд апеляційної інстанції, врахувавши критерії обґрунтованості, реальності, необхідності й пропорційності витрат на професійну правничу допомогу, обставини та результат розгляду справи, складність справи, обсяг наданих послуг, дійшов достатнім чином обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового відшкодування таких витрат за рахунок ОСОБА_2 .
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, не свідчать про те, що при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню на користь ОСОБА_1 у цій справі, суд апеляційної інстанції, частково задовольнивши подану заяву, порушив критерії обґрунтованості, реальності, розумності та пропорційності. 
Згідно з приписами пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах). 
Викладені  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кушнір Т. В.,у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права або неузгодженість висновків апеляційного суду з правовими висновками Верховного Суду. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кушнір Т. В., на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2024 рокуне може вважатись обґрунтованою. Отже у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частинами першою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Кушнір Тетяна Валеріївна, на додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про перерахунок заборгованості з аліментних платежів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, зупинення виконавчого провадження, зменшення пені за прострочення сплати аліментів, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                           Є. В. Синельников
                                                                                                  О. М. Осіян
                                                                                                  В. В. Шипович