ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року	Львів	Справа № 380/9854/23 пров. № А/857/4509/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,
з участю секретаря судового засідання          Єршової Ю.С.,
позивача                                                   ОСОБА_1 ,
представника позивача                              Лебідко Ю.І.,
представника особи, яка приєдналася до апеляційної скарги, ОСОБА_2 ,
представника відповідача                              Кіндратіва С.І.,
представника третьої особи                              Ящинського А.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 та особи, яка приєдналася до апеляційної скарги, - Громадської організації «Народна дія Львів» на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі № 380/9854/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ореста» про визнання протиправними дій, визнання протиправним і скасування дозволу на виконання будівельних робіт (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Хома О.П. в м. Львові Львівської області 07.02.2024 року о 16:58 год.), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю  (далі – відповідач, Інспекція ДАБК), в якому просить  визнати протиправними дії відповідача та визнати протиправним і скасувати Дозвіл від 02.06.2021 № ЛВО12210526566 на об`єкт  будівництва «Будівництво багатофункціонального готелю та багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями медіатеки, підземної автостоянки та трансформаторної підстанції на вул. Старознесенській, 58, 60 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 зі знесенням існуючих будівель та споруд» (далі – також Дозвіл).
Позивачем 05.02.2024 подано заяву про забезпечення позову, в якій  просить вжити заходи забезпечення позову в такий спосіб:
1)          Зупинити дію Дозволу, що виданий Інспекцією ДАБК у м. Львові.
2)          Інспекції ДАБК, Державній інспекції архітектури та містобудування виключити Дозвіл з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (далі – також ЄДЕС) на час дії забезпечення позову.
3)          Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю «Ореста» (третя особа у справі – далі – також третя особа, ТОВ «Ореста») та найнятим цією компанією підрядникам, у тому числі ТОВ «Будівельна компанія «Форвард» чи будь-кому іншому проводити будівельні роботи за адресою: вул. Старознесенська, 58, 60, 60-А, 62, 62-А, 64, 66, 70 до набрання законно сили рішенням суду у справі № 380/9854/23.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Із цим судовим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права, а тому просить скасувати ухвалу про забезпечення позову.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт покликається на відсутність належної мотивації оскаржуваної ухвали, та те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в даній справі, а також забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Вказує також на існуванням ознак очевидної протиправності оскаржуваного Дозволу. Стверджує про порушене право на культурну спадщину та невідповідність Дозволу вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України від 8 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини».
Відповідач не скористався правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу.
Третя особа подав апеляційному суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти її задоволення.
05 квітня 2024 року зареєстровано заяву Громадської організації «Народна дія Львів» (далі – також ГО) про приєднання до апеляційної скарги.
Ухвалою від 08.04.2024 заяву ГО про приєднання до апеляційної скарги прийнято до провадження.
В судовому засіданні апелянт, його представник та представник ГО наполягали на задоволені апеляційної скарги; представник відповідача залишив вирішення апеляційної скарги на розсуд суду за виключенням вимоги про виключення Дозволу з ЄДЕС, яка на його думку не підлягає задоволенню; представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечив.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності ознак очевидної протиправності оскаржуваного Дозволу, а також ненадання доказів на підтвердження того, що невжиття вказаних в заяві заходів забезпечення позову призведе до ускладнення чи унеможливлення в подальшому виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
З матеріалів справи встановлено, що предметом оскарження є Дозвіл від 02.06.2021 № ЛВО12210526566 на об`єкт будівництва «Будівництво багатофункціонального готелю та багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями медіатеки, підземної автостоянки та трансформаторної підстанції на вул. Старознесенській, 58, 60, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 зі знесенням існуючих будівель та споруд».
Позивач просить забезпечити позов шляхом, зокрема зупинення дії Дозволу та виключення такого з ЄДЕС на час дії забезпечення позову.
Необхідність вжиття заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує наявністю очевидних ознак протиправності Дозволу та неможливістю поновлення його (позивача) порушених прав.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
У відповідності з частинами першою, другою, четвертою  статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)  суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Види забезпечення позову визначає  стаття 151 КАС України, за змістом частини першої якої позов може бути забезпечено, зокрема, зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта, забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору (пункти 1, 2, 4 цієї частини статті).
Частиною другою цієї ж  статті КАС України  передбачено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з наслідками, які настануть внаслідок, зокрема, зупинення дії оскаржуваного адміністративного акта.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас, для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій  статті 150 КАС України.
Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція), пункті 9 частини другої  статті 129 Конституції України», пункті 5 частини третьої  статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рябих проти Росії» (§§ 51, 52), «Горнсбі проти Греції» (§ 40).
Згідно роз`яснень  Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006    № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Колегія суддів враховує й те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Своєю чергою, ЄСПЛ у рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Причому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.11.2018 (справа № 826/8556/17), від 25.04.2019 (справа № 826/10936/18).
В той же час, Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 (справа № 705/4587/17) сформулював правову позицію, згідно з якою, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої  статті 150 КАС України.
Так, позивач у заяві про забезпечення позову зазначав, що будівництво здійснюється на підставі оскаржуваного Дозволу.
При цьому, про очевидну протиправність оскаржуваного Дозволу свідчать відсутність погодження і затвердження проектної документації відповідно до чинного законодавства, непроінформованість про плановані архітектурні і містобудівні перетворення Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, а також недотримання державних будівельних норм при проектуванні об`єкту будівництва.
Неможливість поновлення порушених прав пов`язана з тим, що ділянка забудови знаходиться в охоронній зоні пам`ятки археології та архітектури місцевого значення, в межах історичного ареалу м. Львова та в буферній зоні об`єкта всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Матеріали справи підтверджують пошкодження ґрунтового покриву, порушення природнього ландшафту, наявність загрози пошкодження охоронюваних об`єктів.  Продовження здійснення будівництва істотно ускладнить виконання рішення, якщо позов буде задоволено, оскільки зумовить необхідність демотажу зведеної забудови.
Звертає увагу на ігнорування вимог третьою особою та підрядною організацією приписів Міністерства культури та інформаційної політики України про зупинення робіт на об`єкті будівництва.
З матеріалів справи встановлено, що ТОВ «Ореста» є власником низки суміжних ділянок та розташованих на них об`єктів нерухомого майна на вул. Старознесенській, 58, 60, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , 66, 70.
10 квітня 2018 року виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення № 395 «Про затвердження детального плану території, обмеженої вул. Старознесенською, регіональним ландшафтним парком «Знесіння», а 22 серпня 2018 року – рішення № 933 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування будівництва на будівництво ТзОВ «Ореста» багатофункціонального об`єкту та багатоквартирного житлового будинку із вбудованими приміщеннями медіатеки, підземної автостоянки та трансформаторної підстанції на вул. Старознесенській, 58, АДРЕСА_7 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 зі знесенням існуючих будівель та споруд».
Містобудівні умови та обмеження, які є додатком до вищезазначеного рішення від 22.08.218 № 933, містять вимоги щодо гранично допустимої висотності будинків, будівель та споруд, максимально допустимого відсотка забудови земельної ділянки, максимально допустимої щільності населення, мінімально допустимих відстаней від проектованого об`єкта до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд, планувальні обмеження, відповідно до яких проектним рішенням слід врахувати вимоги детального плану території, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 10.04.2018 № 395.
Також вказано, що земельні ділянки на вул. Старознесенській, 58, АДРЕСА_7 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 розміщені у межах господарської зони регіонального ландшафтного парку «Знесіння», проектування необхідно здійснювати з дотриманням вимог ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (зі змінами) та вимог управління охорони історичного середовища (лист від 13.10.2017 № 0004-2308); проектну документацію виготовити на підставі розробленого та погодженого у встановленому порядку історико-містобудівного обґрунтування. Встановлено обов`язок забезпечити пропорційність та співвідношення архітектурного об`єму з висотою існуючої забудови, що визначає масштаб проектованої споруди та вирішення архітектурного вистрою фасадів; опрацювати паспорт кольорового спорядження фасадів та узгодити його у встановленому порядку.
02.06.2021 відповідачем зареєстровано Дозвіл, який є предметом пору у справі, що розглядається.
Отжеё матеріалами справи встановлено, що замовником об`єкта будівництва отримані вихідні дані, розроблено, затверджено проектну документацію та проведено її експертизу, отримано дозвіл на виконання будівельних робіт, тобто в межах перегляду ухвали про забезпечення позову апеляційний суд встановив, формальне дотримання вимог, передбачених Законом України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі – Закон № 3038-VI).
Оцінюючи доводи апелянта щодо наявності очевидних ознаку протиправності Дозволу апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з наведених вище норм процесуального законодавства, метою забезпечення адміністративного позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, а власне сам інститут забезпечення позову є наданням позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересі, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбачених законом.
Обидві підстави забезпечення позову, визначені частиною другою статті 150 КАС України (невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю) мають бути встановлені судом у разі вжиття заходів забезпечення позову.
Названі підстави є оціночними, а відтак містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням таких заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 34 Закону № 3038-VI (в редакції станом на дату видачі дозволу) замовник має право виконувати будівельні роботи після видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт – щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля».
Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва (частина друга статті 34 Закону № 3038-VI).
Частина перша статті 37 Закону № 3038-VI передбачає надання права замовнику та генеральному підряднику на виконання будівельних робіт на об`єктах будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України «Про оцінку впливу на довкілля» після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.
А згідно частини другої даної правової норми за наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт не вимагається.
Частиною шостою статті 37 Закону № 3038-VI визначений вичерпний перелік підстав для анулювання органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт – подання замовником заяви про анулювання дозволу на виконання будівельних робіт; наявність відомостей про ліквідацію юридичної особи, що є замовником; судове рішення, що набрало законної сили, про скасування містобудівних умов та обмежень та/або припинення права на виконання будівельних робіт.
Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 640/14616/21 зазначив, що вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття позову суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Вирішуючи питання наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення таким рішенням прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, Верховний Суд неодноразово зазначав, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом. Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною 2 статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивачів і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. У іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивачів до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію по справі (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 640/17408/19, від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/18).
У справі № 380/4885/22 (постанова від 02 квітня 2024 року) Верховний Суд зазначив, що правомірність або протиправність оскаржуваного рішення відповідача може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності доказів у їх сукупності, що буде здійснено під час вирішення спору по суті, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
До того ж, позивач у клопотанні про вжиття заходів забезпечення позову не обґрунтував та не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову, які він просить застосувати у поданому клопотанні, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у цій справі, оскільки спір у справі стосується рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень.
Крім того, вжиття заходів забезпечення позову, у спосіб, який просить позивач, не є співмірними із можливими негативними наслідками правам та інтересам третіх осіб, що можуть бути завдані у випадку їх застосування.
Колегія суддів наголошує, що сама лише незгода позивача із діями суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом про визнання їх протиправними і зобов`язання вчинити певні дії ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
А Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 800/521/17 зазначила, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.
Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має встановити наявність саме таких ознак, які свідчать про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом, а не встановлювати правомірність/протиправність оскаржуваного рішення на цій стадії.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що наявний у матеріалах справи примірник Дозволу не містить очевидних ознак його протиправності і не свідчить про очевидність порушення прав позивача.
До того ж, відповідач та третя особа, покликаючись на положення Закону 3038-VI та інших нормативно-правових актів у галузі містобудівної діяльності, заперечують обов`язок як Інспекції при вирішенні питання надання дозволу на початок виконання будівельних робіт, так і замовника будівництва при зверненні за одержанням такого дозволу, погоджувати з Міністерством культури та інформаційної політики проектну документацію на будівництво об`єкту, на що теж звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, правомірно відкидаючи доводи заявника щодо очевидної протиправності оскаржуваного рішення відповідача.
Також третя особа заперечує проти доводів апелянта про те, що земельні ділянки, на яких здійснюється будівництво об`єкта «Будівництво багатофункціонального готелю та багатоквартирного житлового будинку із вбудованими приміщеннями медіатеки, підземної автостоянки та трансформаторної підстанції на вул. Старознесенській, 58, АДРЕСА_7 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 зі знесенням існуючих будівель та споруд», є об`єктом всесвітньої культурної спадщини та наявності саме в нього (ТОВ «Ореста») обов`язку інформування Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО про нове будівництво.
Тобто, наведені сторонами доводи потребують встановлення фактичних обставин справи та оцінки наявних у матеріалах справи доказів на предмет відповідності або невідповідності спірного дозволу чинному законодавству у сфері містобудівельної діяльності, що є неможливим на стадії розгляду заяви про забезпечення позову, а повинно досліджуватись під час судового розгляду адміністративної справи в порядку, визначеному КАС України.
Надані апелянтом та ГО фототаблиці беззаперечно підтверджують лише факт проведення будівельних робіт на території земельних ділянок відповідно до наданого Дозволу, але не спростовують необхідності з`ясування обставин, які заперечуються іншими учасниками спору щодо правомірності таких робіт.
Таким чином, вказані апелянтом ознаки протиправності оскаржуваного Дозволу є передчасними та не можуть вважатись підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки вони підлягають оцінці під час судового розгляду справи по суті вимог.
Також апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції щодо того, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
На думку колегії суддів, забезпечення позову в спосіб, визначений позивачем, призведе до фактичного ухвалення рішення та вирішення публічно-правового спору без розгляду адміністративної справи по суті.
Однак, з системного аналізу наведених вище правових норм, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд позбавлений права прийняття рішення по суті позовних вимог без судового розгляду адміністративної справи в порядку, визначеному КАС України.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апелянта, наведені ними у апеляційній скарзі, зокрема про неможливість захисту його прав, свобод та інтересів без ужиття таких заходів та про очевидну небезпеку спричинення невідворотних до ухвалення рішення в адміністративній справі наслідків, базуються на припущеннях.
Суд першої інстанції правильно зазначив, оцінюючи доводи заявника про унеможливлення відновлення охоронюваних законом прав та інтересів у випадку незупинення дії оскаржуваного Дозволу чи виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, що рішення суду у разі подання заявником позовної заяви полягає у констатації факту правомірності чи протиправності оскаржуваного Дозволу, та у разі визнання його протиправним позбавлення останнього правових наслідків шляхом скасування. Тому у справі за таким позовом не може бути ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Як наслідок, заходів забезпечення позову вони не потребують.
Апеляційний суд погоджується із запереченнями третьої особи на апеляційну скаргу про те, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення його прав, свобод та інтересів оскаржуваним Дозволом та яким чином вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, який він просить, відновить стан земельних ділянок, на яких проводяться будівельні роботи.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 380/8991/22, позивач не обґрунтував та не надав доказів того, що до ухвалення рішення у справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам, з метою захисту яких він звернувся до суду, або захист цих прав та інтересів стане неможливим після набрання законної сили рішенням в даній адміністративній справі або для їх поновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, з огляду на те, що виявлення факту будівництва об`єкта без необхідних документів є підставою для знесення з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке будівництво.
При цьому апелянтом не доведено, що забезпечення позову у визначений ним спосіб, сприятиме виконанню завдань інституту забезпечення позову як елементу права на судовий захист, спрямованого на недопущення незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб фактично вирішило би спір по суті, що суперечить меті застосування статті 150 КАС України.
На переконання колегії суддів у даному випадку відсутня очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі. Також апеляційним судом не здобуто доказів того, що захист прав, свобод та інтересів заявника (саме в межах спору, що є предметом розгляду у справі № 380/9854/23) стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
До того ж, оцінюючи запропоновані позивачем способи забезпечення позову з точки зору їх адекватності та співмірності, апеляційний суд погоджується з позицією третьої особи, викладеною у відзиві на апеляційну скаргу, про неспівмірність таких способів із можливими негативними наслідками правам та інтересам третіх осіб.
Зокрема, ТОВ «Ореста» з 2023року розпочало проведення будівельних робіт на об`єкті, на який видано спірний Дозвіл, а вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії дозволу на виконання будівельних робіт та заборони будь-яким особам здійснювати будь-які будівельні роботи на земельних ділянках, які перебувають у приватній власності третьої особи, на його підставі, може, з врахуванням етапу будівництва, завдати ТОВ «Ореста» значної матеріальної шкоди у вигляді штрафів та пені за укладеними договорами.
Щодо належної мотивації оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а також оцінки у постанові апеляційного суду всіх доводів позивача (апелянта) апеляційний суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; п. 89), «Проніна проти України» (заява №         63566/00; п. 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; п. 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
За таких обставин, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду не вбачається.
Керуючись ст. 150, 151, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Громадської організації «Народна дія Львів» залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року про відмову в забезпеченні позову у справі № 380/9854/23  - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 12.04.2024