Унікальний номер справи 755/6319/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9177/2024
Головуючий у суді першої інстанції Н. О. Яровенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
 
Постанова
   Іменем      України
22 травня 2024 року                                                                                                          місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
секретарі судового засідання Авєлін А. О., Рудик О.Л.
 
сторони
 
позивач                                      ОСОБА_1 
відповідач                                  Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року,
та апеляційну скаргу Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, подану представником Яценюк Людмилою Петрівною , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року та додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року,
ухвалені у складі судді Яровенко Н. О., в примішенні Дніпровського районного суду м. Києва,
у с т а н о в и в :
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Київська міська рада, про визнання відмови в приватизації квартири неправомірною та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позовних вимог вказав, що розпорядженням Ватутінської районної державної адміністрації міста Києва від 05.07.2000 № 650 затверджено рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Радикал» про надання позивачу службової кімнати № НОМЕР_1 житловою площею 17,4 кв. м. в будинку готельного типу АДРЕСА_1 . На підставі вказаного розпорядження, Ватутінською районною в м. Києві державною адміністрацією 20 липня 2000 року позивачу видано ордер № 003079 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме ізольованої кімнати № НОМЕР_1 жилою площею 17,4 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 . 14.10.2002 попередным балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 (ВАТ «Радикал») погоджено питання приєднання до квартири суміжного приміщення площею 24 кв.м. Відповідно до витягу з поверхового плану та експлікації внутрішніх площ квартири виготовленого 25.10.2002 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, загальна площа квартири становить 64,2 кв.м., а житлова - 17,4 кв.м. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 22.09.2004 № 1146 квартиру виключено із складу службових та надано її позивачу і членам його сім`ї для проживання в статусі комунальної, про що видано ордер № 2830 серія Б на жиле приміщення. 
Позивач вказав, що 26.04.2018 ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на квартиру, згідно якого її загальна площа складає 64,2 кв.м, а житлова - 17,4 кв.м., що відповідає даним попереднього технічного паспорту. При цьому, у відповідності до довідки ТОВ «Київське міське бюро технічної інветаризації» від 26.04.2018 № 26/04/18-2152 самочинного перепланування/реконструкції квартири при її інвентаризації, не виявлено. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №126938623 від 08.06.2018 власником квартири загальною площею 64,2 кв.м. і житловою - 17.4 кв.м є Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради. 
Оскільки квартира перебуває у житловому фонді Київської міської ради, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про приватизацію квартири, на які отримував відмови. Рішенням органу приватизації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 02.04.2021 № 43-99/21 позивачу та членам його сім`ї відмовлено в приватизації квартири з підстав самовільного збільшення її загальної площі через те, що згідно поверхового плану, виготовленого в 2003 році, квартира АДРЕСА_2 складається з 6-ти житлових кімнат, загальною площею 153,5 кв.м. і житловою 84,3 кв.м, а за даними технічного паспорту, виготовленого станом на 25.02.2021, загальна площа квартири АДРЕСА_3 становить 199,1 кв., житлова площа - 88,2 кв.м. Відповідач вважає, що вказане збільшення площі квартири відбулось, в тому числі і за рахунок самовільного збільшення загальної площі житлового осередку № НОМЕР_1 в якому проживає позивач. Оскільки станом на 2021 рік чотири з 6-ти житлових кімнат в квартирі АДРЕСА_3 , є приватизованими, то така різниця в показниках загальної площі квартири унеможливлює правильність проведення операцій з нерухомістю та призведе до порушення прав співвласників приватизованих кімнат квартири спільного заселення АДРЕСА_2 . Відповідачем надано позивачу роз`яснення, що лише після отримання відповідних дозволів позивач вправі приватизувати спірне приміщення. 
Позивач у позові вказує, що таке рішення, є неправомірним та надуманим, воно не містить інформації, що позивач всупереч п. 18 Положення не надав до заяви якогось із визначеного у переліку документів, а отже всі необхідні для приватизації квартири документи були надані відповідачу. Також, Рішення не мотивована жодною з підстав, які передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та слугують для відмови у приватизації квартири. Також вважає, що посилання відповідача на Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, як на правову підставу для відмови у приватизації квартири, є неприпустимим, оскільки, по-перше, відповідний перелік підстав встановлюється Законом, а не наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства, а по-друге, вищезгадані правила жодним чином не регулюють процес приватизації житлового фонду. Також зазначив, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 червня 2018 року за Київською міською радою зареєстрована квартира, яка складається з однієї кімнати та має загальну площу 64,2 кв.м, а житлову - 17,4 кв.м, що кореспондується з площею вказаній у технічному паспорті станом на 25 лютого 2021 року. Тобто, покликання відповідача, що позивач самовільно, без відповідних дозволів, збільшив загальну площу квартири, не відповідає об`єктивній дійсності, оскільки в протилежному випадку територіальна громада міста Києва не зареєструвала б за собою право власності на цю квартиру в такій площі. Позивач проживає у квартирі з 01.09.2000 (відмітка в паспорті позивача та довідка ТОВ «Житлова ремонтно-експлуатаційна організація № 402» № 329 від 17.04.2009). Законність такого проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом, як відповідач, так і будь-яка інша особа, протягом усього часу проживання позивача не заявлялись. Відтак, на переконання позивача він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а спірна квартира є в цілому його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції. 
Позивач зазначає, що надав усі документи для здійснення приватизації займаної ним квартири. А у відповідача не було передбачених законом підстав для відмови в оформленні та видачі йому свідоцтва про право власності на житло, а тому відповідач неправомірно відмовив у приватизації квартири, чим порушив гарантоване законом право на отримання житла у власність.
З урахуванням викладеного позивач просив суд визнати відмову Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу приватизації житла, що оформлена рішенням від 02 квітня 2021 року № 43-99/21, в приватизації  ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 неправомірною та зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію провести приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., на ім`я ОСОБА_1 , згідно поданої ним заяви на приватизацію.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа: Київська міська рада, про визнання відмови в приватизації квартири неправомірною та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано частково неправомірною відмову Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу приватизації житла, що оформлена рішенням від 02.04.2021 № 43-99/21, в приватизації ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Зобов`язано Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію провести приватизацію кімнати № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 17,4 кв.м. В решті позову відмовлено. Стягнуто з Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 717, 80 грн.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 08 лютого 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено. Стягнуто з Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 48 000,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. 
В обґрунтування зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а відтак і право позивача на приватизацію виключно займаних ним житлових приміщень площею 17,4 кв.м, є помилковим. Жодної інформації про те, що спірна квартира має інший статус, зокрема житлового приміщення у гуртожитку, чи щодо неї встановлені інші обмеження чи зауваження Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить. 
Апелянт вказав, що звертаючись до відповідача із заявою на приватизацію квартири позивач добросовісно поклався на відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у відношенні об`єкту приватизації, а тому вони вважаються правильними доки не буде довено протилежне. При цьому суд не застосував до даних правовідносин Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Також вважає помилковим виновок суду про те, що відповідачу не було надано технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 , наданого при реєстрації на неї права власності. Вказав, що для визначення дійсної площі, що підлягає приватизації позивачем, визначальним є дані саме правовстановлюючого документа на відповідний об`єкт нерухомого майна, яким у даному випадку є витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за Київською міською радою права власності на спірну квартиру, а не технічних паспортів, вироблених до 26.04.2018 на помешкання № НОМЕР_1 в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 , на що судом не було звернуто увагу. Суд дійшов необґрунтованого висновку, що загальна площа квартири сформована за рахунок самовільного приєднання до житлового помешкання НОМЕР_1 підсобного приміщення площею 24,0 кв.м., що у свою чергу включає можливість позивача приватизувати її у такому розмірі.
Не погоджуючись із рішенням суду та додатковим рішенням суду Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація через свого представника Яценюк Л. П. подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову та стягненні витрат на правничу допомогу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відповідно до рішення органу приватизації житла позивачу та членам його родини було відмолено у приватизації приміщень квартири АДРЕСА_6 через різницю в показниках загальної площі квартири відповідно до поверхневого плану, виготовленого у 2003 році, що унеможливить правильність подальших розрахунків, проведення операцій з нерухомістю та призведе до порушення прав співвласників приватизованих кімнат квартири спільного заселення. Крім того, згідно технічно паспорту, виготовленого ТОВ «КМ БТІ» від 25.02.2021 було виявлено значне перепланування житлового осередку № НОМЕР_1 з влаштуванням кухні та ванної кімнати з приєднанням нежитлових приміщень та влаштування окремого входу, за рахунок чого значно збільшилася загальна площа квартири спільного заселення № 21 та житлового осередку № НОМЕР_1. Висновки суду першої інстанції свідчать про те, що органом приватизації житла на законних підставах було відмовлено позивачу у приватизації  квартири через вказані вище обставини. Однак задовольнивши частково позовні вимоги ОСОБА_1 , виклавши їх з підстав, які не були зазначені позивачем у позові та на які він не посилався, суд першої інстанції перебрав на себе ці повноваження, що є неприпустимим відповідно до норм цивільного процесуального законодавства.
Крім того, апелянт вважає необгрунтованим покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню позивачу судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 717,80 грн, оскільки позов було задоволено частково. Також безпідставним є покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню позивачу витрат на правничу допомогу у заявленому ним розмірі, оскільки відповідних доказів надання правової допомоги та доказів понесення таких витратОСОБА_1  суду не надавав. Клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу не було подано відповідачем, оскільки заява про їх відшкодування не надходила на адресу Адміністрації.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Сайко Ю. В., підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав. Апеляційну скаргу відповідача просив залишити без задоволення, вважаючи викладені у ній доводи необгрунтованими з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
Представники відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - Яценюк Л. П. та Кіцелюк Ю. Ю. підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав. Апеляційну скаргу позивача просила залишити без задоволення, вважаючи її необґрунтованою.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. Київська міська рада у судове засідання суду апеляційної інстанції явку свого представника не забезпечила, про час та дату розгляду справи Рада повідомлена належним чином, причини неявки свого представника суду не повідомила. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від третьої особи не надходило.
Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи у судове засідання, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг позивача та відповідача, законність та обґрунтованість судових рішень в межах їх апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Ватутінської районної державної адміністрації міста Києва № 650 від 05.07.2000 затверджено спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету ВАТ«Радикал» про надання         ОСОБА_4 службової кімнати № НОМЕР_1, житловою площею 17,4 кв.м. в будинку готельного типу АДРЕСА_1 , на підставі чого  ОСОБА_5 уМахмудуОСОБА_6 виданоордер на право зайняття службового жилого приміщення. 
Розпорядженням Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації № 867 від 29.07.2002 службове житло ВАТ «Радикал» прийнято до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва. 
Згідно акту прийому-передачі № 2 службове житло, що знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва.
Розпорядженням Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації № 1146 від 22.09.2004 задоволено прохання ВАТ «Радикал» (лист № 17 від 17.02.2004) в виключені зі складу службових кімнату № НОМЕР_1 , жилою площею 17,40 кв.м. комунальної квартири АДРЕСА_2 та надати з видачею ордеру  ОСОБА_5 уМахмудуОСОБА_6 , який в ній проживає, склад сім`ї 3 особи, на квартобліку не перебуває.
На підставі розпорядження № 1146 від 22.09.2004        ОСОБА_4 виданоордер № 2830 серія Б на право найняття жилого приміщення жилою площею 17,4 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_4 (а.с.19). Ордер виданий на сім`ю з трьох осіб:    ОСОБА_1 , його дочка -    ОСОБА_7 та син -    ОСОБА_8 .
Згідно даних паспорту  ОСОБА_1 зареєстрований за адресою:      АДРЕСА_4 . 
Уквартирі станом на 17.04.2009 разом з позивачемзареєстровані: 
дочка ОСОБА_9 . гізі, 
чоловік дочки ОСОБА_10 , 
онука ОСОБА_11 , 
онук ОСОБА_12 ,
син ОСОБА_13 .
Із матералів справи вбачається, що ОСОБА_1 для реалізації свого права на приватизацію звернувся до органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , приміщень квартири  
АДРЕСА_7 від 02.04.2021 № 43- 9/21        ОСОБА_4 та членам його сім`ї було відмовлено в приватизації приміщень квартири АДРЕСА_6 на підставі того, що існує різниця в показниках загальної площі квартири відповідно до поповерхового плану, виготовленому в 2003 році, згідно якого були зроблені розрахунки площі кімнат, що приватизувалися раніше, та оформлені свідоцтва про права власності на 68/100 частини квартири спільного заселення №21 і технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2021, що унеможливлює правильність подальших розрахунків, проведення операцій з нерухомістю та призводить до порушення прав співвласників приватизованих кімнат квартири спільного заселення АДРЕСА_2 . 
Крім того, згідно технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2021 було виявлене значне перепланування житлового осередку №  НОМЕР_1 з влаштуванням кухні та ванної кімнати, з приєднанням нежитлових приміщень та влаштуванням окремого входу, за рахунок чого значно збільшилася загальна площа квартири спільного заселення № 21 та житлового осередку № НОМЕР_1 .
Згідно вказаного рішення від 02.04.2021 №43- 9/21 в якості підстави для відмови ОСОБА_1 та його сім`ї вказано про наявність розбіжностей площі, зазначеної у ордері та технічному паспорті на житлове приміщення, наданому в пакеті документів для приватизації.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив суд визнати відмову Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу приватизації житла, що оформлена рішенням від 02 квітня 2021 року № 43-99/21, в приватизації  ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 неправомірною та зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію провести приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., на ім`я ОСОБА_1 , згідно поданої ним заяви на приватизацію. Позивач вказував, що оскільки квартира АДРЕСА_8 зареєстрована як комунальна власність Територіальної громади міста Києва, тому відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що розбіжності між площею зазначеною у ордері позивача на помешкання № НОМЕР_1 в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 та технічному паспорті на вказані житлові приміщення виникли у зв`язку із здійсненим переплануванням житлового приміщення помешкання № НОМЕР_1 шляхом приєднання підсобного приміщення площею 24,0 кв.м. без відповідного дозволу на переобладнання та перепланування. 
Перевіряючи правомірність відмови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу приватизації житла, що оформлена рішенням від 02 квітня 2021 року № 43-99/21, в приватизації  ОСОБА_1 та членами його родиниквартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , кімната № НОМЕР_1 суд дійшов висновку, що позивач та його сім`я на законних підставах зареєстровані та постійно проживають у вказаній квартирі, іншого житла на праві приватної власності не мають, тому на позивача та членів його сім`ї поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», який надає їм право на приватизацію займаних житлових приміщень помешкання № НОМЕР_1 в квартирі АДРЕСА_2 лише виходячи із загальної площі квартири - 153,5 кв.м., в т.ч. житлової - 84,3 кв.м. Частково задовольняючи заявлені позивачем вимоги, суд визнав дії відповідача щодо відмови у приватизації частково неправомірними та зобов`язав провести приватизацію спірної кімнати, житловою площею 17.4 кв.м.
Проте колегія суддів повністю не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону, є такими, що суперечать встановленим обставинам справи, з огляду на наступне.
Так, статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на повагу до житла.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК Українивизначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. 
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням № 396.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Частиною першоюстатті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до частини першоїстатті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.
Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Згідно з частинами другою, третьою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно достатті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Положення № 396 визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.
Відповідно до пункту 4 Положення № 396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.
Абзацом першим пункту 23 Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.
Отже, передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру.
Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Україничлени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Таким чином передача у спільну власність квартир, які підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі.
Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що об`єкт житлової нерухомості квартира АДРЕСА_5 зареєстровано як комунальна власність Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Опис об`єкта - загальна площа 64,2 кв.м., житлова 17,4 кв.м., квартира в цілому складається з однієї кімнати.
Згідно даних витягу квартира АДРЕСА_5 зареєстрована як окремий об`єкт нерухомого майна, яка не входить до складу квартири спільного заселення № 21.
Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 наданого для реєстрації права власності матерали справи не містять.
При цьому в матеріалах справи міститься технічний паспорт, виготовлений ТОВ«Київське міське бюро технічної інвентаризації» 26.04.2018за замовленням    ОСОБА_1  на квартиру АДРЕСА_2 . 
З експлікації вбачається, що квартира АДРЕСА_3 має шість відокремлених груп приміщень: 195, НОМЕР_1, 198, 199, 207, 208. 
Відокремлене приміщення № НОМЕР_1 складається з: коридору площею 4,4 кв.м.; житлової кімната - 17,4 кв.м.; кухня - 14,1 кв.м.; ванна - 3,3 кв.м.; вбиральня - 1,0 кв.м.; підсобна - 24,0 кв.м.
Також у матеріалах справи міститься копія технічного паспорту, виготовлена Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого 25.10.2002 на помешкання НОМЕР_1 комунальної квартири АДРЕСА_2 , з якої вбачається, що помешкання АДРЕСА_8 складається з: 1. коридору площею 4,4 кв.м.; 2. житлової кімната - 17,4 кв.м.; 3. кухня - 14,1 кв.м.; 4. ванна - 3,3 кв.м.; 5. вбиральня - 1,0 кв.м.; 6. підсобне приміщення - 24,0 кв.м. 
У вказаному технічному паспорті є примітка - дозвіл на переобладнання і приєднання приміщення № 1,2,6 в БТІ не надано. Рішення на відокремлення кімнати № НОМЕР_1 зі складу комунальної квартири АДРЕСА_3 в БТІ не подано.
14.10.2002 ОСОБА_1 звернувся до в.о. правління ВАТ «Радикал»    ОСОБА_14 із заявою, в якій просивдозволу на приєднання приміщення колишньої слюсарні, що примикає до його помешкання. 
Доказів прийнятого рішення правлінням ВАТ «Радикал» щодо звернення ОСОБА_1 від 14.10.2002 матерали справи не містять.
Відповідно до ст.100 ЖК Українипереобладнання і перепланування жилого будинку і жилого приміщення провадяться з метою підвищення їх благоустрою і перетворення комунальних квартир в окремі квартири на сім`ю. Переобладнання і перепланування жилого приміщення допускаються за згодою наймача, членів сім`ї, які проживають разом з ним, та наймодавця і з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. У разі відмови наймодавця, наймача або членів його сім`ї у згоді на переобладнання чи перепланування жилого приміщення спір може бути вирішено в судовому порядку, якщо на переобладнання чи перепланування є дозвіл виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.
Пунктом 1.4. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу №76 від 17.05.2005 передбачено умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень.
Згідно підпункту 1.4.1. вказаних Правил переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.
Відповідно до підпункту 1.4.3. вказаних Правил до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.
Відповідно до підпункту 1.4.5. Правил для одержання дозволу на переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень їх власник або уповноважена ним особа, наймач (орендар) приміщення за згодою його власника подають до органу місцевого самоврядування заяву про надання дозволу на переобладнання або перепланування та, у разі необхідності, можуть подаватися такі документи:
- копія свідоцтва на право власності або договору найму (оренди) приміщення;
- копія поповерхових планів, завірених в установленому порядку;
- проект переобладнання або перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, погоджений в установленому порядку;
- згода власників, співвласників (наймачів) або уповноважених ними осіб на переобладнання та перепланування приміщень, що перебувають у їх спільній власності.
З листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 20.01.2021 за № 062/14-4785 (И-2021) на №103006-87 від 30.03.2021 адресованого управлінню житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що під час проведення в 2003 році технічної інвентаризації житлового п`ятиповерхового будинку готельного типу за адресою: АДРЕСА_1 було встановлено, що житловий осередок № НОМЕР_1 входить до складу квартири АДРЕСА_3 , яка складається з 6-ти житлових осередків №195, НОМЕР_1, №198, №199, №207, №208, до складу квартири АДРЕСА_3 входять приміщення спільного користування: два коридори та кухня, загальна площа квартири АДРЕСА_3 складає 153,5 кв.м., в т.ч. житлова - 84,3 кв.м., місця загального користування - 69,2 кв.м. До складу житлового осередку НОМЕР_1 входять: коридор площею - 4,6 кв.м., вбиральня - 1,0 та житлова кімната площею 13,5 кв.м. Також зазначено, що технічна інвентаризація квартири    АДРЕСА_2 не замовлялась і не проводилась. Документи, що надають право на виконання будівельних робіт (реконструкції зі збільшенням загальної площі) в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.
Згідно листа Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва від 24.05.2021 за № 103/45-2225 адресованому управлінню житлово-комунального господарства Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації вбачається, що у підприємства відсутні документи щодо переведення вищезазначених нежитлових приміщень в житлові, з наступним приєднанням їх до кімнати № НОМЕР_1 в квартирі АДРЕСА_2 , виведенням даної кімнати зі складу квартири спільного заселення № 21, та внесення її в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, як ізольованої квартири АДРЕСА_10 .
Механізм проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна всіх форм власності, що здійснюють суб`єкти господарювання регулюється Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою 24.05.2001 наказом Держбуду України за № 127 зареєстрованою 10.07.2001 в Міністерстві юстиції України за № 582/5773.
Відповідно до п. 2 Інструкції технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна.
Згідно пункту 6 Інструкції технічну інвентаризацію проводять у таких випадках, зокрема, пункт 3 перед проведенням державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, що утворився в результаті поділу, об`єднання об`єкта нерухомого майна або виділення частки з об`єкта нерухомого майна, крім випадків, коли в результаті такого поділу, об`єднання або виділення частки шляхом реконструкції завершений будівництвом об`єкт приймався в експлуатацію.
Пунктом 10 Інструкції визначено, що за результатами проведення технічної інвентаризації складаються інвентаризаційна справа, у тому числі матеріали технічної інвентаризації, технічні паспорти та обов`язково вносяться відомості про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна.
Пунктом 26 Інструкції визначено, що технічна інвентаризація нерухомого майна державної власності здійснюється за заявою органу (установи, підприємства або організації - балансоутримувача, уповноваженого в установленому порядку управляти нерухомим майном державної власності, а об`єктів нерухомого майна комунальної власності - за заявою органу (установи, підприємства або організації - балансоутримувача), уповноваженого управляти комунальним майном.
Таким чином, перед державної реєстрацією комунальної власності за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, на замовлення останньої повинна була проведена технічна інвентаризація об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_5 . Доказів проведення технічної інвентаризації до суду не надано.
Згідно довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 25.02.2021 № 25/01/21-13626, Київське міське бюро технічної інвентаризації повідомляє, що відповідно до проведеної інвентаризації від 25.02.2021 квартири за адресою:    АДРЕСА_9 , має такіпоказники: загальна площа - 199,1 кв.м, житлова площа - 88,2. 
З наведеного вбачається, що у технічному паспорті, виготовленому ТОВ «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2021 зазначено, що загальна площа квартири АДРЕСА_3 становить 199,1 кв.м., тоді як в 2003 році під час проведення технічної інвентаризації житлового будинку АДРЕСА_1 встановлено, що загальна площа квартири АДРЕСА_3 становить 153,5 кв.м. Вказані розбіжності виникли через те, що помешкання № НОМЕР_1 квартири спільного заселення АДРЕСА_2 було приєднано підсобне (допоміжне) приміщення площею 24,0 кв.м. без відповідного дозволу.
Проте вказана довідка не може бути допустимим доказом підтвердження загальної площі квартири     АДРЕСА_2 , оскільки вказані в ній відомості є суперчливими та повністю спростовуються вищевказаним.
У справі, яка переглядається, на підставі документів, поданих учасниками справи не можливо встановити коли та на підставі яких саме документів помешкання НОМЕР_1 в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 набуло статусу ізольованої квартири АДРЕСА_8 , яка зареєстрована як  власність Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. Також неможливовстановити з яких первинних документів вносились дані опису об`єкту в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
При цьому матеріалами справи та наданими представником позивача суду апеляційної інстанції поясненнями підтверджується та обставина, що розбіжності між площею зазначеною у ордері позивача на помешкання № НОМЕР_1 в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 та технічному паспорті на вказані житлові приміщення виникли у зв`язку із здійсненим позивачем переплануванням житлового приміщення помешкання № НОМЕР_1 шляхом приєднання підсобного приміщення (слюсарні), площею 24,0 кв.м., без відповідного дозволу на переобладнання та перепланування.
Зазначене призвело до збільшення загальної площі квартири  АДРЕСА_2 , що у свою чергу унеможливлює здійснення приватизації за позивачем займаних ним приміщень, відтак, за умови відсутнсоті документів, які б підтверджували набуття у законний спосіб помешкання № НОМЕР_1 в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 статусу ізольованої квартири під номером АДРЕСА_8 в особі органу приватизації житла, що оформлена рішенням від 02 квітня 2021 року № 43-99/21, в приватизації ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки ОСОБА_1 та члени його родини мали намір приватизувати не кімнату, жилою площею 17,4 кв.м. в квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 , а квартиру     АДРЕСА_5 , яка складається з: 1. коридору площею 4,4 кв.м.; 2. житлової кімната - 17,4 кв.м.; 3. кухня - 14,1 кв.м.; 4. ванна - 3,3 кв.м.; 5. вбиральня - 1,0 кв.м.; 6. коридор - 6,2 кв.м., 7. підсобне приміщення - 17,5 кв.м. 
          Отже, висновок суду першої інстанції щодо неправомірності відмови відповідача у приватизації кімнати АДРЕСА_11 ,  є помилковим.
Так, дійсно на позивача та членів його сім`ї поширюється дія Закону який надає їм право на приватизацію житлового приміщення, однак таке право на приватизацію поширюється лише на приватизацію кімнати № НОМЕР_1 , житловою площею 17,4 кв.м.  квартири АДРЕСА_2 , виходячи із загальної площі квартири АДРЕСА_3 - 153,5 кв.м., в т.ч. житлової - 84,3 кв.м.
Право на приватизацію квартири АДРЕСА_12 , виходячи із загальної площі квартири- 199,1 кв.м, житлова площа - 88,2 кв.м, у позивача не виникло, оскільки таке збільшення загальної площі спільної квартири відбулося через самовільне перепланування позивачем займаної ним кімнати НОМЕР_1 у відокремлену групу приміщень.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся до суду із вимогами щодо приватизації відповідно до поданої ним заяви квартири АДРЕСА_11 , загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м.. При цьому своїм правом на звернення до відповідного органу із заявою щодо приватизації кімната  АДРЕСА_13 ,  ОСОБА_1 не звертався. Таких вимог у позовній заяві не заявляв. 
На вказані обставини звернув увагу також представник позивача у наданих суду апеляційної інстанції поясненнях.
Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.
Відповідно достатті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Застосування фрази суду «мета позову» повинно відбуватися відповідно до підстав (обставин) позову.
Розглядаючи принцип цивільного судочинства крізь призму ролі суду в процесі, колегія суддів наголошує, що суд має владні повноваженняу процесі провадження у справі, керуючи ходом судового засідання, забезпечуючи додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов`язків, спрямовуючи судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, як це передбачено нормами процесуального закону.
У свою чергу, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
ЄСПЛ неодноразово акцентував увагу на тому, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. Крім того, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).
Самостійна кваліфікація судом правовідносин, обрання іншого способу захисту, незаявленого позивачем, без урахування підстав (обставин) позову є порушенням прав як позивача, оскільки він обґрунтовує свій позов, надає відповідні докази заявленого ним позову, так і порушенням прав відповідача, який готує свою правову позицію саме щодо заявленої позовної вимоги, а не тієї, яку застосовує суд.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У цій статті гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
В абзаці десятому пункту 9Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
У справі, яка переглядається, з метою захисту свого права на приватизацію помешкання № НОМЕР_1 квартири спільного заселення АДРЕСА_2 позивач просив суд визнати відмову Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу приватизації житла, що оформлена рішенням від 02 квітня 2021 року № 43-99/21, в приватизації ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_14 неправомірною та зобов`язати Дніпровську районну в місті Києві державну адміністрацію провести приватизацію квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., на ім`я ОСОБА_1 , згідно поданої ним заяви на приватизацію. 
Визнавшичастково неправомірною відмову Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в особі органу приватизації житла, що оформлена рішенням від 02.04.2021 року № 43-99/21, в приватизації ОСОБА_1 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4  та зобов`язавшиДніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію провести приватизацію кімнати № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_2 житловою площею 17,4 кв.м., суд першої інстанції не врахував, що із відповідною заявою щодо приватизації кімнати № НОМЕР_1, житловою площею 17,4 кв.м.позивач до відповідача не звертався. Позовних вимог провести приватизацію кімнати № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 17,4 кв.м. перед Адміністрацією не ставив та суду не заявляв.
Ураховуючи характер спірних правовідносин, що виникли з метою захисту права громадянина на приватизацію житла, беручи до уваги підстави та зміст позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду щодо неправомірності відмови відповідачем позивачу у приватизації квартири, з урахуванням поданої останнім заяви про приватизацію та заявлених у позові вимог.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивчем не доведено законності набуття права на приватизацію займаних ним та членами його родини приміщень, які були збільшені у незаконний спосіб, що призвело до розбіжностей загальної площі квартири АДРЕСА_3 , частина якої вже була приватизована іншими співласниками, а отже не доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а тому суд першої інстанції дійшов помилково висновку частково задовольнивши позовні вимоги. Жодних доказів на спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції позивачем до суду не подано. Натомість такі обставини доведені відповідачем.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним позовних вимог.
Оскільки суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та відмовляє позивачу у задоволенні позову, скасуванню у такому випадку підлягає і додаткове рішення суду, яким було стягнуто з  відповідача на користь  позивача витрати на правничу допомогу.
Питання щодо судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Оскільки судом апеляційної інстанції задоволено апеляційну скаргу відповідача та відмовлено у задоволенні апеляційної скарги позивача, рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції скасовані, та ухвалено нове судове рішення про відмову позивачу у задоволенні позову, тому з ОСОБА_1 на користь Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 576,64 грн.
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргуДніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, подану представником Яценюк Людмилою Петрівною , задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.
Додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (ЄДРПОУ 37203257, адреса: м. Київ, бульвар Івана Котляревського, 1/1) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 576 (дві тисячі п`ятсот сімдесят шість) грн 64 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повна постанова складена 31 травня 2024 року.
 
Судді
  Л. Д.  Поливач
 
    А. М.  Стрижеус
 
  О. І.  Шкоріна