ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" травня 2024 р.                               Справа№ 910/16791/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Барсук  М.А.
суддів:            Кропивної Л.В. 
          Пономаренка  Є.Ю. 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 
у справі №910/16791/23 ( суддя Бондарчук В.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Формат"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 107 724,60 грн, -

В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порт Формат" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 107 724,60 грн - збитків, завданих внаслідок втрати вантажу під час перевезення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Акціонерне товариство «Українська залізниця», як перевізник належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, у зв`язку з чим зобов`язаний відшкодувати позивачу, збитки у розмірі 107 724,60 грн., заподіяних незбереженням прийнятого до перевезення вантажу.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порт Формат" 107 724 грн 60 коп. - вартості нестачі вантажу та 2 684 грн 00 коп. - судового збору.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідачем не спростовано факту наявності в діях перевізника вини за незбереження прийнятого до перевезення вантажу.
Крім того, суд першої інстанції заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності залишив без задоволення, оскільки такий строк не вважається пропущеним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 року у справі №910/16791/23 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що строк позовної давності відповідно до приписів ст.ст. 134, 136 Статуту залізниць України сплив 28.01.1023, тоді як позов подано 24.10.2023, тобто після закінчення строку позовної давності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/16791/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, у зв`язку з перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду справи №910/16791/23 сформовано колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуюча суддя - Барсук М.А., судді Кропивна Л.В., Пономаренко Є.Ю.
В той же час, на час надходження апеляційної скарги, матеріали справи №910/16791/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою суду від 12.02.2024 відкладено вирішення питання щодо вчинення процесуальних дій, передбачених параграфом 2 глави 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 року у справі №910/16791/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду.
Згідно з ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою суду від 26.02.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 року у справі №910/16791/23 та роз`яснено сторонам, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
Пункт 2 частини 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлено.

Позиції інших учасників справи

18.03.2024 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційний господарський суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

21.10.2021 ПрАТ «Дніпровський завод мінеральних добрив» завантажило мінеральні добрива та передало вантаж для перевезення АТ «Укрзалізниця» зі станції «Правда» Придніпровської залізниці до станції призначення «Хощевато» Одеської залізниці за залізничною накладною №47502364 у вагон №67852681.
Так, згідно із п. 20, п. 24 та п. 28 залізничної накладної №47502364: вид вантажу - суперфосфат подвійний, вид пакування - контейнер, кількість місць - 78, маса вантажу - 63 960 кг, вантаж розміщено й закріплено згідно із п. 5.9. гл. 9 додатка 3 до УМВС, відповідальний за розміщення та кріплення вантажу нач. Дільниці - Пильчук І..С. Вантаж завантажено вантажовідправником.
Під час перевезення на станції «Імені Тараса Шевченка» Одеської залізниці, складено комерційний акт № 420008/31/1, в якому зазначено, що над 1 люком 6 мішків, над 6,7 люками 12 мішків, нижче зовнішнього навантаження 400 мм. При огляді на знеструмленій 28 колії у вагоні №67852681 виявлено: по документам зазначено у верхньому ярусі 39 місць. Фактично прораховується 39 мішків, завантажено у 2 яруси в рівень бортів, мішки верхнього ярусу запломбовані пластмасовими пломбами, які в документі не зазначені, по ходу поїзда над 1 люком 6 мішків, над 6,7 люком 12 мішків нижче зовнішнього навантаження 400 мм, пластмасові пломби відсутні. Над 3, 4, 5 люками на 4 мішках пластмасові пломби також відсутні.
Фактична маса брутто вагона склала 80 250 кг, тара вагона з ПД 22    400 кг. Маса вантажу нетто за ПД 63    960 кг, вага відправником визначена на вагонних вагах. Фактична маса вантажу нетто 57    850 кг, що менше документу на 6 110 кг.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач, як перевізник, належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, внаслідок чого зобов`язаний відшкодувати позивачу вартість недостачі вантажу, прийнятого до перевезення згідно залізничної накладної №47502364 у розмірі 107 724,60 грн.
За таких обставин, ТзОВ «Порт Формат» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до АТ «Українська залізниця» про стягнення 107 724,60 грн - вартості недостачі вантажу, внаслідок незбереження під час його перевезення.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно з  ст. 11 Цивільного кодексу України  (далі -  ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до  ст. 908 ЦК України  перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення; загальні умови визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Статтею 307 Господарського кодексу України  (далі -  ГК України) передбачено, що умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 2  Статуту залізниць України, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, (далі - Статут) цей Статут визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (далі - залізничні під`їзні колії) (ст. 3 Статуту).
Згідно зі ст. 5 Статуту, на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи.
Статтею 6 Статуту визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.
Відповідно до  ст. 909 ЦК України  за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2  ст. 307 ГК України.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем взято на себе зобов`язання з перевезення вантажу на підставі залізничної накладної № 47502364.
Статтями 22, 23 Статуту передбачено, що за договором залізничного перевезення вантажу залізниця зобов`язується доставити ввірений їй вантажовідправником вантаж у пункт призначення в зазначений термін і видати його одержувачу, а відправник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату. Відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем. Під час перевезення масових вантажів у випадках, передбачених правилами, допускається оформлення однієї накладної (комплекту перевізних документів) на перевезення цілого маршруту або групи вагонів чи комплекту контейнерів.
Відповідно до ст. 37 Статуту тарні і штучні вантажі перевозяться із зазначенням у накладній маси і кількості вантажних місць. Маса цих вантажів визначається до здавання їх для перевезення і зазначається на вантажних місцях. Вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Перелік вантажів, що можуть перевозитися насипом і наливом, установлюється Правилами перевезення вантажів. Загальна маса вантажу визначається шляхом зважування на вагах або підрахуванням маси на вантажних місцях за трафаретом чи стандартом. Маса окремих вантажів може визначатися розрахунковим методом, за обміром або умовно (нафтопродукти в цистернах, тварини, лісоматеріали тощо). Маса вантажів визначається відправником. Спосіб визначення маси зазначається у накладній.
Пунктом 28 Правил приймання вантажів до перевезення, затверджених  наказом Міністерства транспорту та зв`язку України № 1454 від 01.12.2008, передбачено, що вантаж завантажений відправником у вагони відкритого типу (платформи, напіввагони тощо), приймається залізницею до перевезення шляхом візуального огляду вагона, вантажу, його маркування.
Відповідно до п. 1 Правил перевезення вантажів у вагонах відкритого типу (ст. 32 Статуту), затверджених  Наказом Міністерства транспорту України № 542 від 20.08.2001 року, у вагонах відкритого типу (на платформах, у напіввагонах і т.ін.) допускається перевезення вантажів, зазначених у додатку. Кам`яне вугілля, кокс, торф, руда і рудні концентрати, мінеральні будівельні матеріали (глина, щебінь тощо) перевозяться, як правило, у напіввагонах.
Відповідно до ст. 24 Статуту залізниця має право перевірити правильність відомостей про вантаж, зазначених відправником у накладній, на станції відправлення, під час перевезення та на станції призначення.
Статтею 920 ЦК України  передбачено, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Згідно з п. 2  ст. 924 ЦК України  перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятого до перевезення вантажу у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Відповідно до  ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» від 04.07.1996 № 273/96-ВР  (далі - Закон № 273/96-ВР) залізниці повинні забезпечувати збереження вантажів на шляху слідування та на залізничних станціях.
Статтею 23 Закону № 273/96-ВР  передбачено, що перевізники несуть відповідальність за зберігання вантажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу в межах, визначених  Статутом залізниць України. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з незалежних від них причин.
Стаття 110 Статуту передбачає, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу з часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі одержувачу.
Згідно з ст. 113 Статуту за незбереження прийнятого до перевезення вантажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача чи пошкодження виникли з не залежних від перевізника причин.
Згідно  ст. 26 Закону № 273/96-ВР  обставини, які можуть служити підставою для матеріальної відповідальності перевізників вантажу засвідчуються актами; порядок і терміни складення актів визначаються  Статутом залізниць України.
У відповідності до ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин:
а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах;
б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу;
в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу;
г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.
Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу.
В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми.
Відповідно до п. п. 2, 9 Правил складання актів, затверджених  наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, комерційні акти складаються для засвідчення, зокрема, невідповідності найменування, маси і кількості місць наявного вантажу, багажу чи вантажобагажу даним, зазначеним у перевізних документах. Дані в комерційному акті зазначаються на підставі перевізних документів та виявлених обставин. У комерційному акті детально описуються стан вантажу або багажу і обставини, за яких виявлена незбереженність, а також обставини, які могли бути причиною виникнення незбереженості вантажу, багажу чи вантажобагажу. Усі графи бланка акта мають бути заповнені. Не дозволяється проставлення рисок та лапок замість повторення необхідних даних. У комерційному акті зазначається, чи правильно навантажений, розміщений і закріплений вантаж, а також про наявність та стан захисного маркування для вантажів, що перевозяться у відкритих вагонах. У разі неправильного завантаження, розміщення, закріплення вантажу в акті зазначається, яке порушення було допущено. Особи, які склали або підписали комерційний акт або акт загальної форми, що містить дані, які не відповідають дійсності, несуть установлену законодавством відповідальність.
Як встановлено вище, при прибутті вагонів на станцію залізницею проведено комісійні переважування маси вантажу на вагонних вагах, під час якого виявлено, що маса вантажу у вагонах не відповідає масі, вказаній у залізничних накладних.
Факт нестачі за спірним перевезенням підтверджений комерційним актом № 420008/31/1.
Відповідно до ст. 130  Статуту залізниць України  право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.
Згідно з ч. 1  ст. 218 Господарського кодексу України  підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Пунктом 4 ч. 1  ст. 611 Цивільного кодексу України  передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно зі  ст. 224 Господарського кодексу України  учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.
Відсутність хоча б одного з вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.
Відповідачем усупереч вищевказаним положенням чинного законодавства та  ст. 74 Господарського процесуального кодексу України  не спростовано відсутність своєї вини у незабезпеченні схоронності переданого йому для перевезення вантажу.
Таким чином, внаслідок втрати частини вантажу при перевезенні позивачу були завдані збитки у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу.
Залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (ст. 114 Статуту).
Згідно з ст. 115 Статуту вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.
На підтвердження вартості втраченого вантажу позивачем рахунок на оплату № 450 від 01.10.2021 та видаткову накладну № 100 від 21.10.2021, відповідно до яких вартість 1 тони відвантажених мінеральних добрив складає 14  917,00 грн. без ПДВ.
За приписами частини 2 статті 114 Статуту залізниць України недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.
Згідно з пунктом 27 Правил видачі вантажу, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. 
При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить: 1) 2 % маси, зазначеної в перевізних документах: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0 - 6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже; 2) 1,5 % маси, зазначеної в перевізних документах: вугілля деревне; будівельні матеріали; кварцити в кусках; жири; риба солона; мінеральні добрива; 3) 1 % маси, зазначеної в перевізних документах: мінеральне паливо; кокс; руда залізна; вовна немита; мило; м`ясо морожене; птиця бита всяка; копченості м`ясні всякі; 4) 0,5 % маси всіх інших вантажів. 
Норми недостачі або надлишку маси вантажів розраховуються: 
- від маси брутто - для вантажів, які перевозяться в тарі й упаковці; 
- від маси нетто - для вантажів, які перевозяться без тари й упаковки.
Матеріалами справи підтверджено, що вантажовідправник передав відповідачу для перевезення суперфосфат двійний, що є мінеральним добривом.
А тому, з урахуванням п. 27 Правил видачі вантажів, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що позивачем обґрунтовано застосовано норму природних втрат у розмірі 1,5 % від маси вантажу при розрахунку збитків.
Таким чином, судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок збитків, заподіяних позивачу внаслідок втрати частини вантажу з вини перевізника, з урахуванням норми природних втрат, сума яких становить 107 724,60 грн.
Водночас, у суді першої інстанції відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності.
Відповідно до статей  256,  257 ЦК України  позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Приписами частини першої  статті 258 ЦК України  визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Частиною другою  ст.258 ЦК України  передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв`язку з перевезенням вантажу, пошти (стаття 925 цього Кодексу).
Згідно з ч.3  ст.925 ЦК України  до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі  Верховного Суду у постанові від 18.06.2021 у справі №910/11949/20 дійшла висновку, що  стаття 925 Цивільного кодексу України  є загальною нормою.
Положення статті 925 Цивільного кодексу України  та статті 315 Господарського кодексу України  співвідносяться як загальна та спеціальна: за загальним правилом до вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів), але для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.
Що ж до перевезення вантажів залізницею, то відповідно до статті 136 Статуту залізниць України позови до залізниць можуть бути пред`явлені у шестимісячний термін, що обчислюється відповідно до вимог статті 134 цього Статуту, яким передбачено також і 6-місячний строк для пред`явлення претензії, з визначенням певних умов, обставин, підстав та строку його обмеження.
Отже, статті 134, 136 Статуту залізниць України є спеціальними нормами, які регулюють питання перебігу позовної давності за позовами про відшкодування збитків внаслідок недостачі вантажобагажу. Статуту залізниць України затверджено  постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457.
Господарський Кодекс України  прийнятий 16.01.2003 і набрав чинності з 01.01.2004, статтею 315 якого передбачено певні особливості обчислення позовної давності за договором перевезення; він також є спеціальним законом, який повинен застосовуватися до правовідносин сторін переважно щодо норм права як такий, що прийнятий пізніше та містить порядок обчислення позовної давності.
Згідно частиною 5  статті 315 ГК України  для пред`явлення перевізником до вантажовідправників та вантажоодержувачів позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.
При цьому частинами 1, 3, 4  статті 315 ГК України  конкретизовано, що до пред`явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред`явлення йому претензії. Претензії можуть пред`являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п`яти днів.
Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п`яти днів.
Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.
Відтак положення статей 134, 136 Статуту залізниць України слід застосовувати у системному зв`язку з положеннями  статті 315 ГК України  таким чином, що позовна давність починає свій перебіг з дня одержання відповіді на пропозицію позивача або з дня закінчення строку, встановленою частиною третьою  статті 315 ГК України  для відповіді на пропозицію. Враховуючи, що дотримання претензійного порядку не є обов`язковим, у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності у розумінні цієї норми  ГК України  слід виходити з того, що такий перебіг починається після закінчення строку пред`явлення претензії і строку її розгляду (частини друга та третя  статті 315 ГК України), незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника.
При цьому відсутність відомостей щодо звернення позивача до відповідача з претензією не впливає на порядок обчислення позовної давності, оскільки визначений законом строк, у межах якого особа має право звернутися до суду, не може починатися строком на реалізацію права на досудове врегулювання спору.
Таким чином, позов до перевізника у цій справі мав бути пред`явлений протягом 6 місяців після спливу 6 - місячного строку, передбаченого для пред`явлення претензії, та 3 - місячного строку, передбаченого для надання відповіді на претензію, незалежно від того, чи пред`являлася відповідна претензія до перевізника, що узгоджується з положеннями статей 134, 136 СЗ України та  статтею 315 ГК України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 910/11949/20.
З огляду на те, що подією, яка стала підставою для подання позову, є виявлення факту невідповідності маси вантажу та складання комерційного акту №420008/31/1 від 28.10.2021, термін для пред`явлення позовних вимог спливає 28.01.2023, а з позовом до суду позивач звернувся 26.10.2023, тобто поза межами визначеного строку позовної давності.
Суд першої інстанції, з посиланням на норми п. 19 Перехідних положень Цивільного кодексу України, зазначив, що закінчення строку позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення із АТ «Українська залізниця» збитків, зокрема вартості нестачі вантажу, припало на період дії воєнного стану, а тому строк позовної давності щодо позовних вимог не сплинув.
Судова колегія зазначає, що відповідно до положень пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,  362,  559,  681,  728,  786,  1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Поряд з цим, апеляційний суд враховує, що спеціальний строк позовної давності, до якого віднесено, зокрема, строк на пред`явлення позовів до перевізників, встановлюється  статтею 315 Господарського кодексу України.
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідні зміни щодо продовження на строк дії воєнного стану строків позовної давності до  Господарського кодексу України  не вносилися, тоді як в переліку статей, передбачених пунктом
19  розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України ст. 315 ГК України відсутня.
Колегія суддів також враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020,  розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України  доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями  257,  258,  362,  559,  681,  728,  786,  1293  цього  Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Цим же Законом розділ IX «Прикінцеві положення»  Господарського кодексу України  доповнено пунктом 7 такого змісту: « 7. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями  232,  269,  322,  324  цього  Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Таким чином,  стаття 315 Господарського кодексу України  не підпадає під перелік статей, строки яких продовжено на строк дії карантину пунктом 7  розділу IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України, а положення пунктів 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, у зв`язку із відсутністю у такому переліку норми ст. 315 ГК України, до спірних правовідносин не застосовуються.
Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.02.2023 у справі № 914/3716/21.
З огляду на те, що стаття 315 Господарського кодексу України  відсутня у переліку статей, строки яких продовжено на строк дії воєнного стану/карантину як у пунктах 12, 19  розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, так і у пункті 7  розділу "Прикінцеві положення" Господарського кодексу України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин положення пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України та вказав на те, що строк позовної давності за заявленими вимогами не сплинув.
Колегія суддів також повторно наголошує, що в даному випадку саме  Господарський кодекс України  є спеціальним законом, який повинен застосовуватися до правовідносин сторін та який не містить норм щодо продовження строку позовної давності на період дії карантину або дії воєнного стану.
Відповідно до частини четвертої  статті 267 Цивільного кодексу України  сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
З огляду на те, що позивач звернувся до господарського суду першої інстанції після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем до прийняття рішення, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку на звернення до суду з даним позовом.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
За таких обставин, апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 у справі № 910/16791/23 - скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за позову та апеляційної скарги покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В  :
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 у справі № 910/16791/23 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2024 у справі № 910/16791/23 скасувати, ухваливши нове, яким у задоволенні позову відмовити.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порт Формат» (08130, Київська область, Бучанський район, село Петропавлівська Борщагівка, вулиця Петропавлівська, будинок 24, корпус 1, офіс 15; ідентифікаційний код 35678506) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) 3  220,08 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.
4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.
5. Матеріали справи № 910/16791/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            М.А. Барсук 

Судді                                                                                Л.В. Кропивна

                                                                                Є.Ю. Пономаренко